Павел Вежинов
Езерното момче

chitanka.info

I

До хижа „Грънчар“ стигнахме с джипка по някакъв невъобразим път, изсечен като с едра, непохватна брадва направо в скалите. Издигахме се все по-високо и по-високо в почти отвесния планински склон, въздухът стана прозрачно син, плоски облаци висяха като плочи над гигантската долина, готови сякаш всеки миг да рухнат и да я смажат. Пътят ставаше все по-тесен, тук-таме имаше леки свличания, така че масивните гуми на колата едва не прищипваха ръбовете на пропастта. Започна да ми прилошава, вече не смеех да погледна надолу към бездната, където бялата лента на реката ставаше все по-прозирна и тънка. Джипката се тресеше на коравите си ресори, моторът хъркаше и се задавяше. Появи се вода, която цъцреше направо от изсечената плът на скалите, пълзяха влажни лишеи, трасето ставаше все по-каменисто. По него в краен случай биха могли да се разминат два коня, никога две коли. Дори не смеех да попитам какво би станало, ако се срещнат наистина. Моите спътници сякаш изобщо не мислеха за това. Мразя хора без въображение или без нерви, все едно. Полковникът седеше небрежно до шофьора, едрото му лице с цвят на смокина изглеждаше съвсем безучастно. Лейтенантът чупеше с яките си ръце орехи и любезно ми предлагаше ядките. Идваше ми да ги изругая, да сляза от колата и сърдито да потегля назад. И все пак знаех, че никога няма да го сторя. В края на краищата те се катереха към облаците без никаква нужда, само заради мен.

Тъй че като пристигнахме най-сетне на хижата, бях загубил всякакво желание за риболов. Езерото лежеше под мен, неподвижно и мъртво, не приличаше на езеро, а на огромен ахат, добре полиран, на твърди концентрични кръгове, които бледнееха към бреговете. Под сянката на облаците в центъра то ми се стори почти черно, като никакъв мрачен вход за ада. Моите спътници тръгнаха на пътеката, която водеше към близката хижа. Щом останаха сами, те си забъбраха така оживено и свойски, сякаш не се бяха виждали от години. Отпуснах се на влажната трева, едва не се прекръстих от облекчение. След това все още с по-разтреперани пръсти сглобих лекия си английски „телескоп“, най-хубавата пръчка, която имах. Закрепих макарата, изтеглих кордата през водача. Не знаех каква блесна да сложа, никога досега не бях ловил риба във високопланинско езеро. Сложих най-сетне тая, която ми се стори, че сам бих могъл да налапам, и бавно се запътих надолу. И за последен път се убедих колко измамни са разстоянията в планините, където прозрачният въздух прави всички предмети необикновено ясни и близки. Слизах близо десетина минути, езерото бавно едрееше пред очите ми. Едва когато приближих съвсем, усетих свежия полъх на водата, чист като дъх на цвете, само малко по-суров. И все пак впечатлението за безжизненост си остана — каква риба можеше да има в тия студени, мъртви води? По целия бряг не се виждаше никакъв друг рибар, никакъв човек изобщо, нищо освен камъни и пустош и блудкавия дъх на лед, който слизаше от върха.

Заметнах с блесната колкото се може по-далече, оставих я да потъне до дъното, после започнах бавно да навивам влакното. Още при второто хвърляне закачих много голямо парче, бавно го домъкнах до плитчините, но колкото и внимателно да маневрирах, кордата не издържа, рибата се откъсна. Много добре видях, че е „американка“, към килограм навярно, то се знае никога досега не бях закачвал толкова едра пъстърва. Както всички по-опитни рибари, слагах за блесните колкото се може по-тънко влакно, не разчитах на изключителни екземпляри. Все си мислех, че такива риби живеят само във въображението на рибарите. Хвърлях след това още цял час, настървен, изпълнен с видения и надежди. Скъсах една блесна в подводните камъни, веднага я замених с нова. Най-сетне закачих една малка пъстърва, стотина грама навярно и я помъкнах към брега. Още като удари, видях как се бялна коремчето й в дълбините. Макар и малка, дърпаше се много силно, бореше се отчаяно за живота си. Не само за своя живот, както по-късно разбрах. Човек никога не знае какво му носи съдбата, една крачка повече или по-малко, една минута, една секунда дори и върху нас с огромна сила се струпват щастие или печал, мъка или горчиво разочарование, надежди, които сме таили в сърцето си цял живот. Все едно, велика или страшна, безсмислена или жалка, ласкава или сурова, съдбата никога не ни предупреждава за своето идване. Вадех рибата, без да съзнавам какво в действителност правя, просто въртях макарата, малко зарадван и повече разочарован, разбира се. После вдигнах върха на пръчката, рибата блесна във въздуха като острие на брадва, насочено към сърцето ми. Прихванах с опитна ръка във въздуха нейното студено гладко тяло. За разлика от първата беше балканска пъстърва, с нежни розови цветчета по тъмното гръбче. Беше необикновено чиста и гладка, необикновено красива. Ако имах макар и капчица истинска човешка съвест, трябваше веднага да я върна в езерото. Беше ясно, че едва ли ще хвана друга, защо ми е само една риба, за да я хвърля след това, изсъхнала и погрозняла, някъде край брега. Но аз я сложих в кошчето и веднага я забравих, макар че тя все още се блъскаше в плетените му стени.

И скоро след това видях момчето. То се появи внезапно и безшумно, едва ли не като някакъв езерен дух. В първия момент дори се стреснах, макар че нищо по-невинно и мило не можеше да се появи тук пред очите ми. На пръв поглед бе най-обикновено момче, доста тъничко, в дълги сини панталонки и сиво пуловерче. Като че ли нямаше нищо особено във външността му. И все пак чувствувах, че не е така. Слабичкото му лице бе много одухотворено, макар че чертите му бяха съвсем размити, сякаш го виждах през вода. Това усещане и досега ме измъчва, навярно тоя странен ефект се е дължал на отблясъците на езерото. Най-силно впечатление ми направиха очите му — кръгли и черни, с усещане за презрели вишни… После то взе кошчето и внимателно го отвори. Лицето му сякаш се озари, едва сега забелязах колко сдържана вътрешна хубост се крие в него.

— Колко е красива! — обади се то. — По-хубава дори от самото езеро!

Не му отвърнах, само се обърнах и погледнах озареното му лице. Никога досега не бях виждал някой да гледа така една обикновена умряла риба.

— Но тя е жива! — трепна внезапно момчето, сякаш бе отгатнало мисълта ми.

— Не ми се вярва — отвърнах аз.

Наистина пъстървата е нежна и чувствителна риба, умира доста бързо в сравнение с другите.

— Аз мога да я съживя! — каза момчето внезапно.

— Надали — сега за пръв път се усмихнах. — Надали, мойто момче.

— Наистина мога! — отвърна то сериозно.

— Добре, вземи я тогава, прави с нея каквото щеш. Облекчението и радостта, която почувствувах в тоя миг, ми се сториха съвсем момчешки. И се опитах да обърна работите на шега.

— Ако я съживиш — казах аз, — тя може би ще изпълни три твои желания.

— Три са ужасно много! — каза момчето. — Едно е съвсем достатъчно. — И то се усмихна, за да покаже, че приема шегата. — Ами ако ме попита кое е вашето най-голямо желание?

— Не знам — отвърнах аз. — Може би да ми поникне коса.

То ме погледна любопитно, но голата ми глава бе доста добре скрита от рибарския каскет.

— Сигурно ще съжалявате! — каза момчето. — Има толкова по-важни работи на света.

Наистина изразяваше се прекалено изискано за едно десетинагодишно момче.

— Засега и това ми стига — отвърнах аз.

Момчето само се усмихна, с безкрайно внимание взе рибата в шепите си и се запъти към плитчините. Нямах повече работа тук. Откъснах блесната, сгънах пръчката и неохотно се отправих към хижата. Като всеки рибар бях чувствителен към успехите и неуспехите. Веднага си представих с какво безмълвно разбиране ще се спогледнат моите спътници. Бях похарчил безотчетен държавен бензин на всичко отгоре. Като се качих до хижата, първото нещо, което се наби в очите ми, беше една новичка „Лада“, която силно блестеше с лайстните си на обедното слънце. Никакъв друг живот. И в ресторанта беше много тихо и здрачно, капандурите пропускаха твърде малко светлина. В уютния здрач веднага зърнах моите приятели, които се черпеха пестеливо с домашна ракия, налята в бутилка за олио.

— Как е, маестро? — запита шеговито полковникът.

— Нищо — усмихнах се аз доста фалшиво.

— И все пак ще ядем риба! — каза доволно полковникът. — И то не каква да е.

Предложиха ми да пийна от шишето. Бяха закъснели малко с това шише, трябваше да ми го предложат, докато берех душа от страх по висините. Все пак дръпнах една доста дълга глътка, в погледа на лейтенанта се появи уважение. Седнах на масивния дървен стол, дръпнах още веднъж, тоя път за душата си. Изведнъж лошото ми настроение, последните остатъци от напрежението, което бях преживял по пътя, се разлетяха без остатък. Чувствувах се облекчен, олекнал, освободен от подтискащото чувство за вина. Каква вина, всъщност? Какво лошо бях сторил? Много по-късно разбрах на какво се дължеше това усещане, просто се бях отървал от рибата. Момчето нямаше да я съживи, разбира се, но така или иначе аз се бях отървал. Разговорът между нас веднага потече, посъживен и от изпития алкохол. Разказах им за рибата, която бях изпуснал, те се усмихнаха снизходително. Навярно не чуваха за пръв път измишльотини от тоя род. Но за момченцето, кой знае защо, нищо не им казах. Само се пообърнах да видя с кого е дошло.

В ресторанта имаше заета само още една маса. Бяха седнали доста далече от нас, но все пак успях да ги поразгледам, преди те да погледнат към мен. Бяха само двама — мъж и жена — не много млади, но не и стари, около четиридесетгодишни. Навярно бяха майката и бащата на момченцето. То явно приличаше на майка си. Беше слабичка и тънка, със същото бледо, измито лице, без никаква следа от грим. Това я правеше малко увяхнала, малко нищожна в сравнение с мъжа си. Сам той изглеждаше много солиден, лицето му бе много масивно и тежко, погледът някак странно прозрачен, сякаш под клепките нямаше очи, а лимонадени топчета. Беше облечен в едро изплетено палто-жилетка с хубава кожена гарнитура и в безупречен клин-панталон. И в това отношение жена му изглеждаше съвсем незабележителна в своето избеляло студентско костюмче. Имах чувството, че постепенно е повяхнала във властната сянка на мъжа си, че му е предала безропотно всичките си права. По-късно, когато съдбата ме принуди да проуча грижливо живота на тия съвсем непознати за мен хора, разбрах, че първите ми впечатления са били доста повърхностни. Общо взето, и двамата не ми направиха някакво особено впечатление, момчето сякаш не беше техен син. Или ако трябва да бъда съвсем точен, те надали го заслужаваха, то очевидно ги превъзхождаше по интелигентност и чувствителност.

Наистина ядохме риба. Управителят ни я донесе в груби алуминиеви чинии, опържена по мъжки, на едри късове. Месото й бе нежно розово като балканска пъстърва, макар че беше чиста „американка“, но „каращисана“ с нашите риби, както каза управителят. Попитах го как е успял да улови това малко езерно чудовище.

— Ударил я гръм нощес — отвърна той небрежно. — Улових я с ръце — зашеметена.

Моите приятели недоверчиво се усмихнаха. Пък и аз не си спомнях да е гърмяло и валяло нощес. Хапнахме хубаво, ракията съвсем ни развесели. Не беше нещо особено, в тоя суров край на джанки, къпини и киселици няма добри ракии. Тъкмо се готвехме да си ходим, в ресторанта се втурна момченцето. Изглеждаше много възбудено, лицето му просто пламтеше.

— Чичо, рибата оживя! — възкликна то високо. — Наистина оживя.

— Как разбра? — попитах аз недоверчиво.

— Тя вече плува… Макар и на гръб.

— В езерото ли я пусна?

— Не, в едно малко басейнче… Обградих го с камъни.

В тоя миг бащата на момчето сърдито се обади от мястото си.

— Валентине, не досаждай на непознати хора!

— Те не са непознати — каза смутено момченцето.

— Няма значение. Ела тук! — гласът му звучеше все по-властно.

— Татко, нека отида при рибата! — каза момчето умолително.

— Каква риба?

— Тоя чичко ми подари една риба. И тя оживя.

Мъжът ме погледна от мястото си със своите прозрачни очи — хладно, дори малко враждебно.

— Вече два часа висиш там. Ще настинеш.

— Татко, много те моля! — в гласа му звучеше едва ли не отчаяние.

„Пусни момчето, дурак! — помислих си аз, малко възбуден от алкохола. — Остави за друг път тия фасони!“

Познавах тоя тип хора, които, като няма как да задоволят жаждата си за власт, тормозят децата си. Жена му, която досега доста безучастно слушаше тоя разговор, се обади неохотно.

— Ами нека върви! Нали заради него сме дошли тука. Нека върви, да се насити на своето езеро.

Мъжът се поколеба за миг, погледна ме отново — тоя път съвсем неприязнено, като човек, който без разрешение се е вмъкнал в апартамента му.

— Добре, иди… Но след четвърт час да си тука…

Момчето ме погледна със светналите си очи и мълчаливо излетя навън. Скоро след това и ние си тръгнахме. Когато излязохме на терасата, аз го видях клекнало край езерото, с гръб към нас. Навярно все още се занимаваше със своята риба, която надали щеше да оживее истински. Или пък кой знае — може би това вдъхновено момче наистина й бе дало живот. Много ми се искаше да му подвикна за сбогом, но се въздържах. В края на краищата то бе само едно момченце, отношенията ни не можеха да бъдат равностойни. Тогава още не разбирах колко това е глупаво.

Върнахме се в Самоков по хубавия туристически път, удобен и за автомобили. Там се отбихме за малко в Градското управление. Не беше любезно да се сбогувам с моите домакини току-тъй — на улицата. Като влязохме в кабинета на полковника, телефонът му звънеше силно и настойчиво. Някакво смътно безпокойство мина през сърцето ми — стори ми се в тоя миг, че търсят мен. Полковникът направи няколко крачки и небрежно вдигна слушалката. До нас достигна неясно човешки глас, както ми се стори, доста разтревожен. Полковникът слуша известно време, лицето му изведнъж посърна и сякаш се вледени.

— Да, добре — отвърна той. — Ще ти изпратя веднага хора.

Затвори слушалката и се обърна към нас.

— Момчето се удавило — каза той просто.

— Кое момче? — трепнах аз.

— Това, което видяхме на хижата. Паднало във водата и се удавило.

Ако ме бяха ударили с длан през гърлото, надали щях да изгубя повече дъха си. Стоех като втрещен, мъчех се да поема въздух. И просто не смеех в тоя миг да повярвам на ушите си.

II

Аз съм около четиридесет и пет годишен, литератор по професия, занимавам се с теория на естетиката. Мога да кажа, че познавам Хегел по-добре от себе си, дори от жена си. Много е трудно човек да познава себе си, това се удава само на гениите. И на нищожествата може би. Но докато гениите просто се примиряват с нечовешкото в себе си, нищожествата го превръщат в свое оръжие. И що се отнася до жена ми, аз просто избягвам да мисля за нея. И защо ли? Тя е толкова добра и безукорна, че всеки размисъл би могъл да се превърне в ненужна ерозия. По професия жена ми е лекар и оттам произлизат някои от малките ми беди. Преди време успя да открие в мен нещо като начало на сърдечна декомпенсация. Това й беше съвсем достатъчно, за да изтръгне цигарите от устата ми, да почне да брои ревниво моите чашки. От всичките ми малки увлечения и пороци като че ли остана само риболовът. Има такива жени инквизитори, които обсебват напълно мъжа, колкото и той да се смята независим и непристъпен. Това може да бъде от искрена любов и грижа, естествено, но понякога е проява на най-откровен егоизъм, на най-висша форма на власт и съзнание за собственост. Ето защо не е нужно човек да вижда докрай ближния си, най-разумно е да го приема от неговата най-добра страна.

Когато се върнах у дома, жена ми веднага разбра, че се е случило нещо. Чувствувах как ме проучва грижливо с поглед, но мълчеше. Като всички лекарки, които познавам, тя е търпелива, тактична и малко безчувствена. Може да мълчи с часове, да ме поглежда укоризнено, докато сам аз най-сетне не издържа и се раздрънкам дори за неща, за които не е имала намерение да ме пита. Но тоя път нейната тактика нямаше да даде никакъв резултат. Чувствувах, че по-скоро съм готов да скоча от балкона, отколкото да й кажа страшната истина. Но като седнахме да вечеряме, тя най-сетне не издържа и каза.

— Ти криеш нещо от мен!

— Нищо! — отвърнах аз сухо.

След това пуснах телевизора, но дори не виждах екрана, толкова бях подтиснат от мислите си. Към осем часа нервно зазвъня телефонът, както обикновено звъни при непреки разговори с провинцията. Станах и изтръпнах, отидох до телефона. И наистина, щом вдигнах слушалката, в ушите ми зазвуча плътният глас на полковника.

— Нищо особено не мога да ви кажа, другарю Найденов… Момчето просто е паднало от брега и се е удавило.

Макар да беше все още разстроен, усещах някаква досада в гласа му. Тоя човек навярно не можеше да проумее моя особен интерес към тая случка. Всеки друг на мое място навярно би се постарал да я забрави.

— Вие казахте, че е паднало от брега! — обадих се аз с неуверен глас. — Как установихте това, другарю полковник?

— Може би зле съм се изразил. Но какво друго да мисли човек?

— Знам ли какво? Където го видях за последен път, брегът е плитък. То не може да падне от него, камо ли да се удави.

— Има и стръмни брегове — отвърна неохотно полковникът. — Там водата е пет-шест метра дълбока. Защо мислите, че момчето е стояло все на едно и също място?

— Но там, където сте намерили момчето, какъв е брегът? Стръмен или полегат!

— Полегат…

— Ето, виждате ли?

— Какво да видя? — попита нервно полковникът.

Тоя човек наистина ли не можеше да се досети какви мисли ме измъчваха.

— Излиза, че не е нещастен случай.

— А какво според вас? Престъпление? Кой и за какво може да убие едно невинно дете? Не виждате ли, че това е просто глупаво?

— Все пак и тая възможност не бива априорно да се изключи.

— Изключва се от само себе си. Освен пазача и родилите, никакъв друг човек не е имало на хижата. А и те, тримата, са били винаги заедно.

Аз преглътнах тежко, после казах…

— А представете си, че се е самоубило…

Той неволно изсумтя оттатък, възмутено, както ми се стори.

— Какво приказвате? Как може да се самоубие десетгодишно момче? Не знам досега такъв случай.

— А аз знам!…

Едва сега за пръв път усетих, че жена ми внимателно слуша разговора. Нищо, да върви по дяволите!… Но и полковникът замълча за момент, после се обади с някакъв особен глас, умолително, бих казал.

— Но, другарю Найденов, нали ние тримата видяхме Валентин малко преди това? Кажете ми, приличаше ли на момче, което мисли да се самоубива?

Наистина не приличаше. И докато бяхме само двамата с него, то ми се стори съвсем жизнерадостно. Но кой може да проникне в душата на едно десетгодишно момче? Това навярно е по-трудно, отколкото да се проникне зад черепа на сфинкса.

— Нищо, другарю полковник… Прощавайте за безпокойството — отвърнах аз примирително. — Но тая случка наистина ме разстрои… Както и вас, предполагам…

— Да, прав сте. И все пак трябва да ви кажа, другарю Найденов, че у нас годишно се давят стотици деца… И то при най-невероятни обстоятелства. Понякога да се чуди човек какво може да измисли едно дете…

С това нашият разговор завърши. Едва сега вдигнах глава и видях жена ми, подпряна на рамката на вратата. Лицето й просто подсказваше, че е проследила целия наш разговор — от начало до край. Не само е чула моите думи, но е възпроизвела и неговите. За миг ми се стори, че лицето й е много загрижено. Но когато заговори, гласът й прозвуча, както винаги спокойно и уверено.

— Генади, да си избиеш тая глупава мисъл от главата! — каза тя.

— Каква мисъл? — трепнах аз.

— Че ти си виновен за смъртта на детето!

Слушах я поразен. Да, наистина така мислех. Струваше ми се, че се е удавило, докато се е опитвало да съживи моята глупава риба. Ако не му бях дал рибата, то и досега щеше да бъде живо! Колко здрав инстинкт е имал баща му, като гледаше така враждебно към мен. Макар и неволно, аз бях погубил сина му.

— Не разбираш ли, че това е чиста случайност! — продължи тя все така уверено. — Никой не знае какво може да му хрумне на едно дете. В тяхното поведение често няма абсолютно никаква логика…

Чиста случайност!… Макар да ме познаваше така добре, тя не бе намерила вярната дума. За човек с две висши образования, едното от които философско, тая дума означава много повече, отколкото за обикновените хора. Животът на човека наистина е изграден преди всичко от случайности. Но те са така здраво свързани една с друга, както плетката на железните средновековни ризници. И това, което ги свързва, се нарича необходимост.

— Не е случайност! — отвърнах аз. — То беше свръхинтелигентно момче. По-скоро ти би могла да се удавиш случайно, отколкото то…

— Мерси! — каза тя и си отиде.

Като всички кабинетни хора аз съм трудолюбив човек. Но трудолюбието ми свършваше над моите книги и ръкописи. В обикновения живот, в делничния, както се казва, аз бях съвсем инертен. Може би жена ми ме беше приучила към тоя начин на съществуване през дългите години на нашия общ живот, толкова общ, че понякога едва различавах себе си. Тя винаги и охотно ме заместваше навсякъде, където трябваше да се прояви някакво досадно усилие. Наистина беше много добра, независимо че така хубаво ме бе обсебила. Като останах сам, въздъхнах тежко и някак несъзнателно седнах зад бюрото си. Това бе моята истинска крепост, тук се чувствувах най-свободен и силен. Имах нужда от сила сега, от неизмеримо търпение и упоритост. Трябваше да измина целия път — от началото до самия край. Знаех, че няма да се успокоя, докато не науча цялата истина, докато не разнищя халка по халка желязната ризница. Не умеех да нося вини, дори най-малката от тях ми тежеше. Трябваше да я измия докрай или с нещо да я изкупя.

Легнах късно тая нощ. Усещах, че жена ми не спи, но беше достатъчно горда, за да не ми се обади. Навярно чакаше да се обадя аз. Не, не се обадих, толкова бях зает с мислите си. Сега вече знам, че бях пристигнал пред тая странна сцена на живота доста късно. Завесата току-що се бе спуснала, все още трептяха и се вълнуваха нейните тежки гънки. Цялата публика все още стоеше притихнала и в недоумение. Това, което искам да направя сега, е да възстановя само фактите. Ще се опитам да скрия, доколкото мога, моите чувства, които през цялото време опустошаваха душата ми. А както ще разберете, тия факти са съвсем обикновени, в тая история е необикновено само момчето. Но ако не беше то, трудно бихме стигнали и до самата истина.

III

Най-голямата гордост в живота на Радослав Радев беше неговият превъзходен дом. Сега хората като че ли все по-рядко употребяват тая дума. Сега обикновено казват апартамент, дори квартира. Но това не е съвсем същото. Радослав смяташе, че има дом, защото го бе построил с ръцете си, макар и не със своите собствени.

А всъщност те наистина живееха в апартамент, при това в една от най-хубавите жилищни кооперации на града. В нея, според неговия собствен израз, живеели от „лъв нагоре“. Но какво търсеше сам той всред тия лъвове, на хората не беше съвсем ясно. А всъщност работата беше съвсем проста. Лъвовете именно затова са лъвове, за да не се занимават с дреболии. Все някой трябваше да върши вместо тях черната работа. И тогава те съвсем естествено се спряха на Радослав Радев. Според тях той бе човек извънредно практичен и като юрист познаваше много добре законите, особено ония, които трябваше по някакъв начин да се позаобиколят. Несъмнено имаше много широки връзки с разни учреждения и ведомства, от които зависи построяването на един достоен жилищен дом. Някои дори го смятаха за безскрупулен, когато трябваше да се постигне някоя важна цел. Не беше точно така, общо взето, той бе умерен и тактичен човек, макар да умееше да преследва докрай целите си. А в тоя случай наистина трябваше да се прояви изключителна упоритост.

Работата се състоеше в това, че за да построят тоя красив, облицован с бял камък дом, трябваше да разрушат една доста неугледна къщица. За тяхна беда тая къщица бе построена в края на миналия век от един доста известен възрожденец. Наистина потомството на тоя достоен човек се бе изродило и западнало. Синовете и внуците му се бяха превърнали в обикновени безлични и безгласни служители на старите режими. Само в последния и единствен останал жив потомък на тая стара фамилия като че ли се бе разгоряло нещо от свещения огън, в който цял живот бе пламтял неговият прадядо. Вместо да се задоволи с един хубав апартамент в новата сграда, той най-неочаквано бе заявил, в нужната форма, разбира се, че е готов веднага да подари мястото и къщата на държавата, ако тя я превърне в музей. А къщата наистина бе претъпкана до горе със стари книги, ръкописи и най-различни архиви, събирани десетилетия, които досега никой не бе сериозно проучил. Изобщо целият тоя дом представляваше някакъв странен, като по чудо запазен отрязък от старите времена, които нито едно от бурните събития на века не бяха успели да докоснат. Два много влиятелни културни института защитиха тая идея. Един много известен архитект се изказа в пресата, че не може току-така безогледно да се разрушават всички стари къщи в града, дори да не представляват някаква особена архитектурна ценност. Историята, каквато и да е тя, не може да съществува само в книгите, тя просто престава да бъде жива история. Историята съществува и във вещите, които са й принадлежали, в къщите, дори в цели улици. Не може да претендира за своя история народ, който лекомислено разрушава всичките й следи.

Тоя архитект беше прав, разбира се, макар че практичните хора слабо се интересуваха от тия проблеми. И ето с какви силни противници трябваше да се пребори Радослав Радев. Някои по-прозорливи сметнаха, че битката по начало е загубена и не бива да рискуват имената си в нея. И все пак местенцето беше дяволски хубаво, не можеше току-тъй да го прежалят. В края на краищата решиха, че не е глупаво да направят един малък риск. Всъщност какъв риск е да поставят на топа на устата Радослав Радев?

И Радослав Радев се хвърли в тая битка с необикновена ярост и настървение. Той имаше пред себе си идеал. И тоя идеал бе съвсем съвременен — красив каменен дом вместо старата съборетина, пълна с мухъл и плесенясали спомени. И някъде зад бялата фасада неговият собствен дом, такъв, какъвто го виждаше според проекта — с два клозета и венецианска мозайка. С вградени гардероби по стаите от държавен дъбов материал. Заслужаваше да си опита силите. Всеки друг на негово място не би издържал, просто би рухнал пред безкрайните и необозрими пречки. Но Радослав не се отчайваше. Той знаеше, че се бори за себе си, за своето свещено право на дом. А другите се бореха за принципи, дори за параграфи. Той знаеше, че на тоя свят никой не се бори достатъчно дълго за принципи, тия работи не са за края на двайсетия век. И невзрачният в учреждението юрисконсулт не само не рухна, но след всеки изминат ден ставаше все по-едър и по-внушителен, все по-достоен. Неговата сила и власт ставаха все по-очевидни. Той толкова често сновеше между кабинетите на своите лъвове, толкова дълги часове прекарваше между тях, че в края на краищата с пълно основание започна да мисли, че и той е лъв. И се понесе като лъв по институти и ведомства, макар че истинските лъвове с нищо не му помагаха. Чисто и просто тяхното отражение му беше съвсем достатъчно.

И в края на краищата Радослав Радев победи. Той успя да докаже на всички инстанции, че къщата не представлява никаква архитектурна ценност, че като екзема загрозява величественото лице на социалистическото строителство. И че нашият възрожденец — чест и слава на патриотичните му дела — след Освобождението бил станал виден деец на консервативната партия, тъй че отде-накъде ще се правят музеи на разни буржоазни консерватори. Когато най-сетне документите за собственост бяха подписани, Радослав Радев заяви на жена си.

— Това е най-голямата победа в живота ми!

— Поне мълчи! — отвърна тихо жена му.

Може би трябва да кажем няколко думи и за нея, за да навлезем по пътищата към истината. Наричаха я Лора, всички казваха, че като момиче приличала много на прочутата красавица от началото на века. Произхождаше от семейство на видни столични магистрати, крайно обеднели след революцията. Лора имаше само една-единствена страст в живота — театъра. Ранните й опити да стане артистка бяха завършили безуспешно. Разбира се, все още й даваха малки ролички, в повечето случаи почти без реплика, но постепенно нейната семейна гордост надделя — тя изчезна от сцената, остана завинаги зад грозния гръб на кулисите. От лоша актриса се превърна в отлична инсципиентка в един от столичните театри. И се отдаде на своята нова работа с истинска страст. От много години не бе пропуснала нито едно представление в театъра, макар че веднъж се бе разболяла доста сериозно от грип. И болна тя не престана да ходи в театъра. Седеше в дъното на директорската ложа, трепереше от треската и от неугасващата си театрална страст. Гледаше така ненаситно към сцената, сякаш всяко представление бе съвсем ново за нея, сякаш го гледаше за пръв път. Знаеше наизуст всички пиеси, които се даваха в театъра, дори най-бездарните. Но и бездарните тя населяваше със своя собствен свят, те се преобразяваха в нейната душа в истински пиеси с истински човешки чувства и страсти.

Само една пиеса на тоя свят тя нямаше сили да гледа — „Нора“ от Ибсен. Скриваше се в някой тъмен ъгъл зад кулисите, слушаше само думите и неудържимо плачеше. Никой не беше в състояние да я успокои. В къщи се прибираше съвсем сломена — с такси при това. Обикновено го наемаше и заплащаше старият суфльор, който като нея бе изстрадал на своя тесен суфльорски стол всички човешки страсти.

— Как тъй — мълчи! — погледна я изненадан Радослав. — Не е ли вярно?

— Ти победи един старец! — каза тя. — Но той няма да ти прости, ще видиш.

— Ти си глупачка! — отвърна Радослав ядосано. — Вместо да ми целуваш ръка, че ти осигурих такъв прекрасен дом… На тебе и на сина ти.

Лора не отвърна нищо, само стана и излезе от стаята. Не беше негова сянка, както си мислеха някои. Беше по-силна от него, по-самостоятелна, лесно не се сломяваше. Трудно си признаваше грешките, дори пред себе си. Никога нямаше да признае, че се е излъгала и с тоя грамаден празен мъж. Искрено вярваше, че такъв го е знаела и такъв го е приела. Не беше вярно — просто се бе излъгала.

IV

По това време Валентин беше едва четиригодишен. Живееха в една стара квартира със северно изложение на улица „Шейново“. Във вечния полуздрач на високите тесни прозорци момчето растеше слабо и бледичко. Или по-точно живееше като бледа сенчица край своя залутан баща и завеяна майка. Ще бъде ужасно несправедливо, ако кажем, че те не обичаха детето си. Обичаха го, естествено, всеки посвоему, но бяха така заети със своите земни и неземни видения, че често съвсем го забравяха. Майка му работеше само вечер. Сутрин спеше почти до обед, измъкваше се от леглото мрачна и неприказлива, сготвяше набързо нещо, което почти не ядеше. Рядко излизаше. Хората я дразнеха, тя съзнателно странеше от тях. Не можеше да понася бръснати-недобръснати типове, вчесани-недовчесани, дългокоси, брадати, без вратовръзки. А жени още повече не можеше да понася. Мразеше блъсканиците, опашките, чантите, мрежите за покупки, вестниците, телевизорите, големите празници. Понякога със седмици не излизаше. За нея истински живот бе само под силната светлина на прожекторите, там, на сцената. Дори през ум не й минаваше, че нейният син има нужда от човешка среда. Според нея всяко дете, щом се събере с други деца, се превръща от малък човек в малък звяр, толкова по-хищен, колкото по-голяма и по-силна е глутницата. Големите хора, гениите на човечеството — мислеше тя, — винаги са живели в усамотение и тишина.

Лора излизаше от къщи към пет часа. Към шест неизменно се връщаше нейният мъж. Радослав като че ли нямаше никакви пороци. Не пушеше, не пиеше, не играеше карти. Единствената му слабост бяха вестниците и телевизорът. Гледаше с часове програмата, докато заспеше уморен на старото наследствено кресло. Тъй го намираше жена му, когато се връщаше зашеметена от своите представления… Хапваха набързо, после се прибираха в спалнята. Спяха на различни легла. Ако можеше да ги наблюдава човек в тия последни минути на деня, трудно би си обяснил как се е появил Валентин на божия свят.

А Валентин наистина беше много тихо дете. Колкото повече растеше, толкова ставаше по-унесено и по-затворено в себе си. Не обичаше да излиза вън с децата, не играеше. Понякога, много рядко, майка му го извеждаше до кварталната градинка. Сядаха на някоя пейка под грамадните клонести дървета, толкова стари, колкото и самият град. Тя веднага потъваше в своя мним свят на герои, които се самоизмъчваха и страдаха под изкуствената светлина на лампите. Валентин оставаше край пейката като край брега на силна и бърза река. Дълго чакаше там, преди да се реши да се впусне в някое рисковано пътешествие. И все пак не издържаше. Понякога тя се сепваше — там на пейката — потърсваше с поглед сина си. Виждаше го някъде наблизо, изправен край децата, които играеха своите кресливи детски игри, които се сражаваха с дървените си автомати, които се надбягваха, опулени от напрежение, със своите въображаеми суперавтомобили. Момчето ги гледаше, но сякаш не ги виждаше. Никога не се присъединяваше към тях, сякаш бяха деца от някакъв съвсем друг свят. От своята далечна пейка тя не можеше да види очите му, иначе би се стреснала. Очите му бяха пълни с недетско, дори с нечовешко недоумение. Не бяха очи на дете, а на възрастен човек, който наблюдава безсмислената суета на света. Там, на своята пейка, тя бе доволна от него. Момчето бе разумно, спокойно, самовглъбено. Самата тя не можеше да понася кресливи и немирни деца, бъбриви деца, любопитни деца. Нейният син нямаше нито един от тези пороци. Но според нея и никакви особени добродетели нямаше. Това не я безпокоеше особено — в крайна сметка всички вундеркинди завършваха зле.

На пръв поглед Валентин наистина не беше особено любознателен. Или поне рядко задаваше ония вечни въпроси, с които децата досаждаха на своите родители. Като че ли думичката „защо“ изобщо не съществуваше в неговия речник. Дори когато зададеше някои от своите странни въпроси, тая думичка липсваше.

— Майко, цветята ли са по-красиви или хората?

Майка му повдигна рамене. Те бяха в градината, наистина, около тях пламтяха късните есенни цветя. Лора ги погледна разсеяно, после каза.

— Това са съвсем различни неща.

— Не са различни!… — каза убедено момчето. — Всички живи неща си приличат.

— Не знам какви са цветята — отвърна майка му. — Но хората са животни.

Момчето я погледна, но нищо не каза. После обърна гръб и тръгна бавно по алеята. Само за мигове светът се бе променил, бе станал съвсем друг, съвсем различен. По пейките седяха месести жени с дебели свински крачета, с острички копитца. Още не грухтяха, само душеха и сумтяха. Дребосъците от дневния детски дом, стегнати в своите зелени престилчици, подскачаха като жабчета и пулеха кръглите си очи. Няколко момиченца тръгнаха внезапно срещу него, като протягаха дългите си бели шии и съскаха като гъски. Момчето вървеше покрусено между тях, докато угаснаха и последните му сили. Искаше му се да изтича назад, да се хвърли в топлите прегръдки на майка си, но вече не можеше да помръдне.

И точно тогава видя принцесата, която идваше срещу него и се усмихваше. Светлорусата коса свободно падаше по раменете й. Очите й блестяха като звезди. В едната си ръка държеше клечка с шоколадов сладолед, в другата — въженце за скачане. На престилката й бе извезана грамадна синя пеперуда. Внезапно пеперудата литна във висините грамадна и силна като гълъб. Някой гръмна, тя се разчупи на хиляди малки парченца, те заваляха към земята като син сняг.

Момчето се засмя и отиде при майка си.

— Мамо, хората не са животни.

— А какви според теб? — попита майка му, без да сваля поглед от книгата си.

— Не знам. Магьосници.

— Само това им липсваше — измърмори с досада майка му.

— Знаеш ли, аз ще стана магьосник! — реши в тоя миг момчето. — Съвсем истински, не като тоя в цирка.

И майка му никога не разбра, че то наистина стана. Валентин се бе превърнал тайно в малък магьосник, или вълшебник, все едно. И правеше всякакви магии и чудеса. Навярно няма нищо по-увлекателно на тоя свят от това да правиш някакви чудеса. Ето днес например, както си стоеше на балкона и гледаше към задния двор, направи едно истинско смешно чудо. Техният съсед, дребен, дебел човечец, тъкмо се бе качил в колата си и се готвеше да запали мотора. В тоя миг Валентин го превърна в прасе. В първия миг човекът сякаш не повярва на очите си, започна да квичи като бесен, да блъска вратата, за да я отвори, навярно. Но какво можеше да направи със своите жалки копитца. Опита се да завърти кормилото, да натисне педала, но крачетата все не му стигаха. Най-после отвори как да е вратата и като квичеше ужасно, хукна на двора. Толкова беше уплашено, че събори кофите за боклук — всичките до една.

— Какво се хихикаш там? — попита учудено майка му от кухнята.

— Нищо, нищо! — отвърна гузно момчето.

И побърза да направи отново от прасето човек. Оня само се поотърси, — втурна се към колата и изчезна като дим от опасния двор.

След два-три месеца Валентин вече можеше да прави всякакви чудеса, всичко, което си поиска. Той превърна града в огромен красив парк, в който цъфтяха и ухаеха грамадни цветя, каквито никога досега не беше виждал. Но понеже хората ги газеха и късаха, и изобщо правеха какви ли не пакости, той ги превърна в пеперуди. Само себе си остави човек, момче по-точно, макар и доста по-голямо, отколкото бе сега. Беше облечен в дреха от черно кадифе, с високи сребърни чорапи и златни обувчици. След известно колебание направи косата си руса и къдрава. Като се издокара така, той най-сетне разбра, че му липсва принцеса. Опита се да си направи една, но, кой знае защо, все не успяваше. Това, което излизаше на бял свят, все не беше това, което искаше. И той ги оставяше разочарован, правени-недоправени.

Веднъж при него дойде една малка, тъжна пеперудка. Очите и бяха грамадни и красиви, но никакъв прашец нямаше по крилата си. Те бяха съвсем прозрачни, каквито са краката на пчелите и насекомите. Малката тъжна пеперудка се бе върнала от страната на хората. Понеже беше много красива, те я бяха преследвали, с шапки, с мрежи, или просто с ръце. Не бяха успели да я хванат, в последния миг тя винаги се спасяваше. Но я бяха съблекли от чудния прашец, сега тя беше много нещастна.

— Не плачи, мила пеперудке! — каза момчето. — Аз ще ти върна твоите прекрасни багри. И ти ще станеш много по-красива, отколкото си била преди.

— Само това не може да стане! — отвърна пеперудката. — Загубиш ли си прашеца, с теб е свършено.

— Но не и с теб! — каза момчето. — Сега ти почакай тук, аз скоро ще се върна.

И без това малката тъжна пеперудка нямаше къде да ходи. И без това се срамуваше да се яви между другите пеперуди с жалките си голи крилца, самата тя гола и грозна като червей. Момчето отиде между цветята, взе от тях най-хубавите им багри, приготви от стеблата им малки изящни четчици. След това се върна при голата пеперуда и дълбоко се замисли. Какви цветове да избере? След като мисли тъй от изгрев до залез-слънце, най-сетне измисли — синьо и златно. На другия ден веднага се залови за работа. Наоколо се събраха стотици и хиляди пеперуди, за да гледат как той работи. И когато най-сетне свърши, всички ахнаха смаяни. Никога в страната на пеперудите не бе живяла по-красива и по-изящна пеперуда. Тя цялата бе синя, по-синя от лазура на небето. Златни бяха само пипалцата и крехките ръбове на крилата й. Всички пеперуди онемяха от възторг, дори момчето се учуди на своето умение.

— Харесва ли ви? — запита то гордо.

— Прекрасна е! — отвърнаха в хор. — Никога в нашата страна не е живяла по-красива пеперуда.

Двамата бяха толкова щастливи, че решиха да се оженят. Всички започнаха да се готвят за невиждана сватба. Едни събираха нектар от цветята, други месеха от прашеца им златни питки. Образуваха грамаден хор от едни милион пеперуди, който да изпее сватбения им марш.

Докато Валентин се готвеше да се жени, Радослав Радев усилено действуваше. Или по-точно строеше, което е безкрайно по-мъчно. Ако знаеше какви скрити дарби има синът му, той много би се улеснил, но по това време почти не го виждаше — толкова бе зает. Той сновеше усилено между София и провинцията, изкачваше безброй стъпала, чукаше по безброй врати. По цели нощи му се случваше да не мигне, обзет от безпокойства и мисли. Но в края на краищата трудът му не отиде напразно. Той успя да намери най-добрия цимент — от тоя, който заводът изнасяше в чужбина. Тухлите, които докара на строежа с цял керван камиони, звънтяха като кристални чаши. Сам подбра паркета, дъбовите фурнири, порцелановите плочки, клозетните чинии и бидета, в загадъчен розов цвят. Успя да измъкне от строителната организация най-добрата бригада от мозайкаджии. Едва сега и другите кооператори започнаха да се мяркат по строежа, катереха се по етажите, мереха грамадните си холове с шивашки метри. Мнозина си поръчаха различни подобрения — като се почне от мозайките и се свърши с дъбовите облицовки на антретата и холовете. Радослав разумно взе от всекиго най-хубавото и го приложи към своя апартамент. При това всички тия подобрения нямаше да му костват нещо особено. И без това всички материали бяха под негово разпореждане. И без това всички му бяха отдали цялото си доверие и го хвалеха на възбог. Той просто престана да ходи на работа — не слизаше от скелите и етажите. Разбира се, основното време прекарваше в своя собствен апартамент — виждаше го как се ражда и оформя пред очите му до последното детайлче. Единствена Лора не дойде да го види. В театъра репетираха „Дон Карлос“, сега не й беше до такива прости земни дела.

— Какво има да гледам! — отвърна тя раздразнено на Радослав. — Голи стени и нищо повече. Ще ида, когато всичко бъде готово.

Тогава дори не разбра, че нарани смъртно мъжа си. Той бе вложил в тоя строеж толкова труд и старание, толкова обич. С часове се бе любувал на бидето. Никога досега не бе имал собствено биде — ни той, ни баща му, ни дядо му. Никога не бяха имали вана. Когато хамалите качиха тая вана на етажа му, той се развълнува като дете. Толкова се развълнува, че не можа да се въздържи и легна в нея. Полежа тъй някое време, примижал от удоволствие. Представи си как под брадичката му го плиска и гали зеленикавата вода, напоена с аромати. Едва не заспа във ваната от упоение. Когато най-сетне стана, разбра с пълна сила, с цялото си същество, че в живота на Радеви е настанала нова ера.

А ето че сега се оказа сам в своето щастие. Несподеленото щастие е половин щастие, както казват хората. Кой й дава право да го лишава от тая законна и заслужена половинка? За пръв път изпита към жена си не само глуха неприязън, но едва ли не омраза. Само жените — мислеше той — могат да бъдат такива егоисти, да се затварят в свой собствен мир, без да се интересуват от другите. Чувствуваше се не само разгневен, чувствуваше се безкрайно разочарован.

По това време и Валентин претърпя едно голямо разочарование. Наистина претърпя го заради мечтите си, но за него те бяха много повече от действителния живот. Веднъж той отиде съкрушен при майка си, едва ли не със сълзи запита.

— Майко, вярно ли е, че пеперудите раждат гъсеници?

— Е, не е точно така! — каза майката. — Пеперудите снасят яйца и от яйцата се раждат гъсеници.

— Все едно! — каза безутешно момчето. — А аз си мислех, че децата винаги приличат на своите родители.

— Слава богу, не винаги — отвърна майка му.

Валентин чувствуваше как красивата мечта си отива, мъка късаше сърцето му. Той и без това нарочно бе бавил досега сватбата. И без друго му се виждаше някак неестествено да се ожени за пеперуда, та колкото и красива да е тя. Просто го плашеше мисълта, как ще се целуне с нея на сватбения ден. Разбира се, за една голяма любов целувките не са най-важното. Но като научи, че на всичко отгоре ще му се народят цял легион малки гъсенички, съвсем се отчая. Трябваше да изостави тая мечта, да търси нова. Той не можеше без мечти така, както пеперудите не могат без цветя.

Но какво да направи? Да отиде в подземното царство! Близо цяла седмица обсъжда тая възможност. Интересно е, наистина, но малко тъжно и страшничко. В подземното царство няма небе, няма слънце, няма облаци. А какво е свят без облаци? Нищо и половина. На всичко отгоре навярно и водата на подземните реки е черна като катран, в нея плуват лъскави асфалтови рибки. Не, по-хубаво е да не се завира в такъв свят.

Да отиде на Марс? Да, това е все пак нещичко. На Марс живее малка тъжна принцеса, червена като варен рак. И въпреки това е неземно хубава. Но какво да направи, как да завоюва любовта й? В тая разредена атмосфера навярно не живеят никакви чудовища, от които да я избави. И може би все пак има зли магьосници, защо да няма? Навярно там живее така наречената Баба Паяк. Тя е елмазена, не може да я прониже ни куршум, ни меч да я разсече. Разбира се, нищо няма да му коства да я причука с лазерен пистолет. На Марс навярно все още няма лазерни пистолети.

Всичко хубаво, но как да стигне до Марс? Това му отне близо цял месец. Построи си сам въздушен кораб, който приличаше на сребърна лястовица. Дълго се колеба дали да излети тайно, или изпратен от цялото земно човечество, ликуващо, изпълнено с възторг и удивление пред това невероятно момче. Колкото и да беше скромен, все пак избра втория вариант. На огромния космодрум се събраха стотици хиляди хора. За пръв път на червената планета щеше да стъпи жив човек. Той се качи на космическия кораб с бавни, тържествени стъпки. Небето беше ясно, слънцето блестеше по сребърния му скафандър, лек ветрец развяваше къдрите на косата му. „Какво велико момче! — шепнеше занемяла тълпата. — Господи, какво неземно момче“! Дойдоха да го изпратят и пеперудите, облаци пеперуди, които ставаха ту сини, ту златни, ту виолетови. Не дойде само неговата бивша годеница, тъй като от отчаяние се бе омъжила за царя на бръмбарите, един черен и лъскав като вакса рогач.

Три, две, едно!… Старт!… И космическият кораб полетя към висините.

Минаха близо два месеца, докато Валентин проникне в тайнствената страна на марсианците. Поради разредената атмосфера те живееха дълбоко в подземните недра и дишаха изкуствен въздух. Зловещата Баба Паяк пазеше подстъпите към кристалните чертози на принцесата. Той й видя набързо сметката със своя лазерен пистолет. И все пак бедите не свършиха дотук. Трябваше да премине реката от лава, която се пазеше от две гигантски чудовища. Главите им приличаха на… какво например? На глави на крокодили, да речем, с огромни рога на бикове. Кожите им бяха толкова дебели, че не можеха да се пробият с никакви лазерни лъчове. Тогава той просто ги взриви с две малки атомни бомбички, прелетя със своя ръчен пропелер над реката и влезе в двореца. Щом го видя, червената като рак принцеса с дълга до земята златна коса бурно се хвърли в прегръдките му. Той я бе спасил от вечния плен, в който я бяха заточили самите капиталисти.

V

Когато най-сетне бащата на Валентин построи новия жилищен дом, момчето беше вече шестгодишно. За тия две години то бе премислило толкова мечти, колкото косми нямаше по главата си. И започна вече да се поизморява, да повтаря някои от тях — в малко по-нов вид, разбира се, украсени с нови подробности. Само едно нещо не бе в състояние да осъзнае — мечтите му ставаха все по-човешки и по-земни, а това означаваше — все по-обикновени. Вече се срамуваше от най-ранните си мечти, от принцесите например. Сами по себе си те са реакционно понятие, както коварно нашепваше съвестта му. Може ли едно съвременно момче да се занимава с принцеси и разни измислени баби-паяци. Това са глупости, разбира се. Най-хубавото е да се извършват разни подвизи, ето това е героичното.

А през това време баща му вече бе извършил своя най-голям подвиг в живота си. Когато най-сетне Лора влезе в новия апартамент, дори нейното лице просия — толкова го хареса. Той бе широк, слънчев, паркетът лъщеше, вградената мебел излъчваше тънък и приятен мирис на чисто дърво. За пръв път тя погледна към мъжа си с няма признателност и едва не трепна. Лицето му не беше радостно, лицето му беше мрачно.

— Какво ти е? — запита тя учудено.

— Нищо не е да построиш нов апартамент! — отвърна той неохотно. — Много по-трудно е да го обзаведеш.

— Ами ще го обзаведем — отвърна Лора учудено.

— С какво? — запита Радослав иронично.

— С какво — с нашите мебели…

— С тия вехтории?… Просто е грехота да ги пренесем в тоя нов, чист апартамент… Те ще го загрозят.

— Съвсем не са вехтории! — каза Лора сопнато. — А стари, стилни мебели.

Лора бе права донякъде — мебелите наистина бяха хубави, поне по-хубави от тия, които можеха да се купят сега на пазара. И все пак бяха овехтели, олющени, почти разбити. Радослав усещаше как му се свива сърцето, докато хамалите мъкнеха по широкото стълбище кадифените и плюшени кресла, столовете с плетени сламени седалища, винения бюфет с кристални витринни стъкла. Ако не друго, трябваше поне да тапицира собственото си овехтяло кресло, канапето, на което през деня си почиваше. А да не говорим за избелелия чипровски килим, за счупените закачалки. Всички беди идваха от това, че техните спестявания вече бяха съвсем изтънели. Дори да вземеха заеми от спомагателните каси, пак нямаше да им стигнат за всичко, което Радослав Радев имаше на ума си.

Докато се пренасяха в новия апартамент, изпратиха Валентин при дядо и баба. Те бяха родители на майка му, той само тях познаваше. Самият дядо бе розов приветлив старик, който и през зимата, и през лятото ходеше с корава сламена шапка и ластична пеперудка на шията. Но баба му бе много сурова и мрачна жена, която непрекъснато се оплакваше от болки в стомаха, от запек, от артрит, от шипове, от алергия, от какво ли не. Всъщност беше яка старица, невероятна скъперница и като всички скъперници на света, с желязно здраве. Нищо не я болеше, но се дразнеше от веселото лекомислие на мъжа си, който бе отровил живота й със своята глупашка щедрост. Той и сега дразнеше старицата, като купуваше на внука си шоколадови бонбони и вафли.

— Дядо, какво ще правиш, ако изведнъж станеш невидим? — попита веднъж момчето.

— Невидим ли? Та аз и сега съм невидим.

— Съвсем невидим! — настоя момчето. — Просто като въздух.

— Мисля, че е по-добре да стане невидима баба ти! — отговори уклончиво старецът.

На другия ден прибраха момчето в новия дом. Валентин не изглеждаше много очарован. Имаше прекалено много пространство и прекалено много светлина в хола, които го правеха някак пуст и неуютен. Особено го дразнеше голият паркет, лъскав, хлъзгав и скучен като голия череп на дядо му. При такава изобилна и безпощадна светлина просто не може да мечтае — освен в банята може би. Но момчето не знаеше, че баща му страда много повече от голотата. Виждаше го понякога как се разхожда мрачно насам-натам, как сумти с кисело изражение. Или пък се отпускаше на някое от креслата, зяпаше без никакъв интерес в телевизора. Мъчеха го някакви мисли, кроеше някакви планове, но все още не смееше да ги сподели.

И все пак веднъж изплю камъчето. Беше късна вечер, двамата съпрузи се бяха прибрали в новата спалня, също така гола и неуютна като всичките други помещения.

— Слушай, Лора! — обади се най-сетне Радослав. — Ще ти кажа нещо, но обещай да не се сърдиш.

— Обещавам — измърмори тя разсеяно.

— Баща ти има доста спестени парици. Не можем ли да вземем назаем от него две-три хиляди лева…?

— Две-три хиляди лева? — погледна го тя учудено. — За какво ти са?

— Да купим един персийски килим за хола.

— Нали имаме килим? След няколко дни ще го взема от пералнята.

— Това не е килим! — каза Радослав ядосано. — Това е някакъв чипровски парцал. Снощи бях в Стайнови — холът им сякаш грее. Без истински килим домът просто не е дом.

— Глупости, това сега не е модерно — каза Лора. — Сега всички слагат мокети.

— Не ме учи! — повдигна глас Радослав. — А ми отговори на въпроса. Ще вземан ли пари от баща си?

Лицето на жена му потъмня.

— Там е работата, че парите не са в спестовната книжка на баща ми. А на майка ми.

— И какво от това?

— Много добре знаеш какво — да й вземем парите, все едно да й вземем живота.

— И без това не й трябва за нищо! — отвърна Радослав презрително. — И без това е един никому ненужен паразит.

Нещо странно стана с Лора — прибледня така, сякаш всеки миг щеше да получи сърдечен удар. И все пак му отговори с някакво нечовешко ледено спокойствие.

— Ако е за паразит, не съм виждала по-голям паразит от тебе! И по-голямо нищожество!

— Аз? Нищожество? — Радослав сякаш не вярваше на ушите си. — Ти си една обезумяла глупачка. Та има ли по-уважаван и ценен човек от мене в министерството?

— А защо да не си ценен? — кресна невъздържано Лора. — Кой не цени слугата си? Стига да е слуга като слуга.

— Ти не знаеш какво приказваш! — избумтя страшно Радослав Радев.

Така избумтя, но усети как нещо в него се скъса. Или още по-точно — нещо в него се пречупи, гръбнакът му може би, цялата му костна система. Все още стоеше пред нея надут и страшен, но чувствуваше, че ако го боднат с нещо, ще се чуе само един неприятен и остър звук, и ще се смъкне на пода като изпразнен и спуздрен свински мехур.

— Засрами се! — все така яростно продължи Лора. — Вече не приличаш на човек, а на влечуго някакво. Няма ли у тебе капка достойнство?

Тъкмо Радослав Радев се готвеше да й отвърне — с някакви безпомощни, но ужасно обидни думи, и изведнъж стана нещо странно. Внезапно той видя пред себе си собствения си син. Лицето му изглеждаше удивено, той явно бе чул последните думи на майка си.

— Ти какво търсиш тук? — запита Радослав яростно. — Как влезе?

— Как влязох! — трепна момчето. — Аз мога да ставам невидим, да влизам, където си искам.

— Марш оттук!… Гамен такъв!…

Той пристъпи към Валентин с вдигната ръка, но Лора решително се изправи между тях.

— Да не си посмял да пипнеш момчето!… Че няма повече да ме видиш!

Радослав мигновено разбра, че тя наистина ще го направи. Целият му кураж го напусна, яростта му се смени с уплаха. В кратък миг той напълно ясно осъзна, че е безпределно слаб и безпомощен, че може би наистина е нищожен. Но колкото и да бе слаб, все пак можеше да мине и без жена си, особено без такава жена. Но какво щяха да кажат ТЕ? Какво ли щяха да си помислят. Мъж, който го напуска жена му, не е никакъв мъж, той няма достойнство. Ако наистина тя му махне фасадата, какво ще остане от него?

— Какво падение! — каза Радослав глухо. — За кого се трепах аз? За кого вдигах тоя дом? За себе си ли!… За теб, за вас!…

Сега той вече много добре знаеше, че това е лъжа. Преди няколко минути го вярваше, а сега разбираше, че е пълна лъжа. Лора хвана момчето за ръка и го изведе. Тая нощ тя спа на миндерчето в хола. На следната нощ се премести в това, което вече наричаха „детска стая“. А леглото на Валентин пренесе в стаята на мъжа си. Радослав мълчаливо наблюдаваше тия маневри, мрачно мълчеше. Беше готов да падне на колене, да моли за прошка, да обещае всичко, което може да изпълни и което не може. Но не го направи, знаеше, че е съвсем безсмислено. Нямаше на тоя свят сила, която да я върне назад. Нямаше и да го съжали, беше минала вече тоя горчив праг. Можеше да стане дори по-страшно — наистина да си отиде. Именно това плашеше до смърт слабата му душа. Той мълчеше, едва приказваше, в къщата настана някакъв глух и страшен мир. Само момчето, потънало в своя свят, сякаш нито не забелязваше.

VI

Не, не беше вярно, той всичко бе чул. И нещо повече — бе разбрал до дъното на душата си своя уплашен баща. Няма нищо по-страшно една майка да напусне своя дом. То се знае, тя ще го вземе със себе си, но човешко ли е да оставят сам бащата? Колко уплашено беше лицето му, когато отправи към него тия страшни думи.

Нищо, нека спи известно време при него, не е чак толкова страшно.

Едва малко по-късно разбра, че е много по-страшно, отколкото можеше да си помисли. През първите дни баща му наистина заспиваше малко трудно. Но след това сякаш се успокои, щом сложеше глава на възглавницата и веднага захъркваше. Ето това беше най-неочакваното и най-страшното за момчето.

Разбира се, никой не му пречеше да си мечтае и денем. Толкова често оставаше съвсем сам, че имаше време за всичко. Пък и вече бе започнал да пести мечтите си. Не може всеки ден и всеки час да се измисля нова и интересна мечта. Това е безкрайно по-трудно, отколкото да се играят простите детски игри на улицата. Той не само пестеше мечтите си. Той ги и повтаряше, така че ставаха все по-пълни и по-богати. Винаги може да се измисли някоя нова, неочаквана подробност, която да е по-интересна от самата мечта.

Но работата се състоеше в това, че най-хубавите мечти се раждаха нощем — само нощем, когато затихнат всички шумове, когато угаснат всички светлини. Той едва дочакваше тая минута, когато се мушваше в прохладното легло като в грамадна разкошна зала за представления. Завесата се разтваряше, по екрана пробягваха първите неясни сенки. И именно тогава баща му гръмко захъркваше. Колкото и да се мъчеше да не го чува, тия звуци просто разпъждаха мечтите му. Рушеха замъците, убиваха принцесите, превръщаха всичко в грозни, безжизнени пепелища. Изминаха дни, изминаха цели седмици, момчето все се надяваше, че ще свикне. Най-после Лора, колкото и да бе вглъбена в своите театрални видения, разбра, че става нещо с нейния син.

— Какво ти е, мойто момче! — попита тя веднъж. — Виждаш ми се много умислен. Да не ти е мъчно за старата къща?

— Не, мамо! — отвърна момчето тихо.

— Ами тогава какво?

Валентин преглътна мъчително, но успя да набере кураж.

— Мамичко, нека се върна отново в моята стая.

— Защо, момчето ми?

— Татко нощем хърка. И ми пречи да мисля…

Майката изведнъж го разбра. Тя все още си спомняше своите детски нощи, когато с отворени очи бе сънувала най-хубавите си сънища.

— Добре, мойто момче — каза тя тихо. — Ще преместим твоето легло в моята стая. Така може ли?

— Да, хубаво! — възкликна момчето.

Но знаеше, че не е чак толкова хубаво. Все пак в мечтите се вмъкваше нов човек, а всеки нов и външен човек можеше да развали и най-хубавото представление. Но вече нямаше друг изход, трябваше да се примири, да свикне.

Когато Радослав Радев научи новината, здравата се намръщи. Не че момчето толкова му бе притрябвало. Но какво се криеше зад тая постъпка на Лора? Може би искаше да обсеби Валентин! И да си отиде с него завинаги!

— За какво ти е момчето? — запита той мрачно. — Много си е добре при мен.

— Ти хъркаш! — отвърна Лора едва ли не грубо. — То не може да спи!

— Аз хъркам? — попита той смаян. — Никога не съм хъркал през живота си.

— Винаги си хъркал! — отвърна тя. — Щом затвориш очи и започваш да хъркаш. Докато ги отвориш.

— Това е клевета! — каза сърдито Радослав Радев. — Сега нарочно измисляш тия истории.

— И защо според теб? — запита Лора презрително.

— Знам ли защо? Да отделиш от мен момчето.

— Та нали Валентин ме помоли… Да не искаш да кажеш, че сме се наговорили?

Радослав я гледаше удивен, просто не можеше да повярва на ушите си. Но Лора много ясно забеляза как той се разколеба, гласът му стана неуверен.

— Ако наистина съм хъркал, ти нямаше ли да ми кажеш досега? Просто си мълчала, така ли?

— Точно така. Защо да ти казвам? Зер ще престанеш да хъркаш? Щях да ти създам само един излишен кошмар.

Радослав погледна изпитателно жена си, но тоя път нищо не каза. Изведнъж той по-скоро усети, отколкото разбра, че не го лъже. В старата квартира тя не е имала друг изход, освен да го търпи. Или да избяга, както навярно неведнъж си е мислила. В тоя миг дори не подозираше колко е близо до истината.

— Добре! — каза той. — Вземи го, щом искаш.

Така Валентин се върна в своята стая. По-скоро — отново се върна към себе си. Неговата майка му пречеше и не му пречеше. Той скоро свикна с нейното присъствие, макар и не докрай. Ставаше тъй, че по някакъв непонятен начин тайно присъствуваше на всичките му видения. Той вече не смееше да мечтае за неща, които биха го посрамили.

И още нещо ново и приказно се яви в живота му.

Валентин още не беше навършил шест години, когато се научи да чете. Сам се научи, без никаква външна помощ. Просто от време на време питаше майка си за някоя и друга буква. За разкрачената и отвратителна „ж“ например. За безличната и безгласна „ъ“. Но скоро след като научи азбуката, той започна да чете едва ли не като възрастен — с вътрешна лекота, която му се струваше съвсем естествена. По-естествено, отколкото да тича например, никога през живота си не бе тичал истински, бурно и до задъхване като другите момчета.

Той не четеше детски книги, защото никой не му купуваше. И защо да му купуват, кой можеше да знае, че чете книги? Но веднъж майка му съвсем случайно го видя наведен над някакъв много обемист роман. И ако се съди по подвързията — от нейната собствена момичешка библиотека.

— Какво правиш, мойто момче? — запята тя учудено.

— Ами чета! — отвърна просто момчето.

— И какво четеш? — тя едва ли не се усмихна.

— Братя Карамазови!

Лора погледна книгата му — изглеждаше почти преполовена. Тя го погали по меката косица — като нейната не съвсем гъста на темето.

— И искаш да кажеш, че си я прочел до тук?

— Ами — да!… Много е интересна! — отвърна момченцето оживено.

Но майката все още не вярваше. Детските фантазии са безпределни, може би само си въобразява, че чете. Някога в детските години и тя бе чела така книги на баба си — не четеше, а просто измисляше каквото й падне — за петленцето, за лисицата, за глупавите патенца. И много бързо измисляше, баба й не успяваше да хване лъжата.

— Добре, прочети ми нещо! — каза тя.

— Отначало?

— Не, докъдето си стигнал.

И Валентин зачете. В същия миг разбра, че да се чете на глас е много по-трудно, отколкото да чете наум. И не разбираше защо — буквите нали са си все същите букви. Отначало започна да срича, да заеква едва ли не, но после всичко започна да става все по-гладко и по-гладко.

— Добре, стига! — каза майка му.

Беше толкова поразена и смаяна, че едва позна гласа си. Не си спомняше друг случай в живота, в който да е била толкова изненадана. Само притисна главичката му до гърдите си и каза развълнувано.

— Мойто момченце!… Мойто мило момче!…

След това го пусна така неочаквано, както го бе сграбчила, и се запъти към прозореца. Не й се искаше в тоя момент Валентин да види очите й. „Какво знаем ние за децата си — мислеше тя поразена. — Какво знаем ние за тях?“ Постоя малко там, после се обърна и каза тихо.

— Чети си, чети, мойто момченце… На тоя свят няма нищо по-хубаво!

VII

Отначало си мислех, че е безкрайно трудно, дори невъзможно да проведе човек една истинска и сериозна анкета особено когато се търсят вини, а не заслуги. При това аз съм кабинетен човек, доста затворен и необщителен. Трудно си създавах контакти, почти нямах приятели. А да търся и разговарям с непознати хора ми се струваше почти абсурдно. Отначало натам ме тикаше само моята съвест, винаги изострена и малко болезнена, както обикновено се случва с хора, които живеят самотно. Тя ме преследваше с повод и без повод, просто се гавреше с мен, често ме правеше съвсем бездеен, дори безпомощен. И все пак с нищо друго не се гордеех така много на тоя свят, както със съвестта си.

И тъй, тикан от нея, пришпорван всеки ден и всеки час, аз проявих някаква необикновена енергия. Или може би просто ми потръгна. Раните бяха все още твърде пресни, заспалите съвести току-що събудени от дългата си летаргия. Може би към тия неочаквани изповеди ги подтикваше и моята доста невзрачна външност. Човек като мене едва ли би могъл да стори зло някому, да използува за нещо техните изповеди. Най-малкото, което търсеха, беше да се изплачат и пооблекчат или просто да прехвърлят един другиму вината си. Отначало ми беше доста трудно да отсявам зрънцата от истина. Бях готов да съчувствувам на всекиго, защото всички имаха нужда от съчувствие. Но после свикнах.

Най-много затрудних моята съвест с тоя ръкопис. Знаех, че е повече от грубо и неделикатно е да разказваш на всеослушание това, което хората ти са доверили. Но от друга страна нима имах право да мълча? С това дори пряко засегнатите едва ли биха се съгласили. Всеки знаеше, че трябва с нещо да изкупи вината си. Впрочем, не всеки. Учителката например. И ако искам да бъда искрен докрай, всъщност тя ще ме принуди да напечатам някой ден тия редове. Може би не веднага, може би ще почакам да мине малко време. Или повече време. Може би тая личност ще я уволнят или пенсионират. В края на краищата започнах да разбирам, че работите с нея не са така прости, както ми се струваше. Та отначало, въпреки всичко, аз повече я съжалявах, отколкото презирах за всичко, което бе сторила през тия години. И все още не ми е съвсем ясно как ще изляза от това затруднение.

Помня първия ден, в който срещнах учителката на Валентин. Звънецът беше ударил, но Цицелкова все още се бавеше някъде. Чаках в края на дългия коридор и разсеяно гледах през прозореца. Гол циментов двор, няколко рахитични градски дървета с наранени кори, висока мрачна ограда. По сивата пустош на бетона играеха децата. Думата едва ли е много точна — те не играеха, те просто буйствуваха. С притаен дъх гледах как се ритаха и блъскаха, с какво настървение се налагаха с яките си юмруци. Гледах ги и с все сила се мъчех да си припомня дали такива са били децата в моите детски години. За мое учудване в главата ми нямаше нищо. Но защо не можех да си ги спомня? Наистина ли са били други? Или просто съм ги намирал съвсем естествени. Може би сме били малко недохранени, за да не бъдем чак толкова буйни. И доста по-здраво са ни държали в своята власт бащите и майките. Дълбоко в себе си съжалявах тая, която чаках. Навярно не е съвсем леко за която и да е учителка да се справи с тоя малък зверилник, да го държи в някакво подчинение, докато му налива в главата неприятното и често пъти съвсем ненужно знание. По мое време тънката учителска пръчица не служеше само да се показва с нея какво има написано на черната дъска. Още ме сърбяха ушите при тия далечни спомени. Но други неща тежаха на душата ми, които в тоя миг не исках да си припомням. Никой не обича да си припомня ранните ученически години, това са спомени, от които всеки бяга през глава.

И друга мисъл ме измъчваше, докато наблюдавах тоя гол, страшен двор. Нито една крачка не виждах тук за Валентин, нито една педя дори. Просто не можех да си го представя между другите — тъжен, усамотен, единствен. Но ако е действително единствен, нима представлява някакъв проблем? Или това са двете лица на една истина, и двете стари като живота?

И ето че най-после Цицелкова се зададе от дълбочината на пустия коридор. Веднага я познах, макар че никой не ми бе описвал нейната външност. Тя удивително приличаше на круша — вече доста презряла, в миговете преди да се откъсне от клона си. Беше жълта, месеста, цялата й маса неудържимо се бе свлякла към седалището и таза, дори към яките скоби на краката й. И лицето й бе много жълто и месесто, никаква строгост или порядък не можеха да се открият в чертите му. Стори ми се зле облечена, нещо доста нехарактерно за една софийска учителка. Отново ми стана мъчно за нея. Може би е „притеснена“, както някои казват, може би имаше тежки семейни грижи и неприятности. Това впечатление се нарушаваше само от войнственото чаткане на дебелите й токове.

Като й се представих, нейното равнодушно и малко уморено лице изведнъж се оживи и стана доста любезно. В нашия съвременен свят думичката „писател“ често отваря вратите повече от всякакви препоръки. Но като разбра какво точно ме интересува, лицето й отново стана студено и непристъпно. Едва успях да изтръгна няколко думи от устата й.

— Да, знам го, разбира се. Преди два месеца той се удави…

Помълча малко със своето пусто лице, после неохотно измърмори.

— Как няма да се удави!… По-завеяно момче никога не съм виждала през живота си.

Нейният тон просто ме изплаши. И все пак намерих сили да продължа още малко разговора.

— Извинете, интересувам се какъв ученик беше?

— Никакъв! — отвърна тя малко троснато. — Просто не присъствуваше в клас. Не внимаваше!… Като че ли непрекъснато се намираше някъде другаде. Един ученик, който не можеше да внимава в клас, какъв ученик е?

Все пак говореше за едно мъртво дете, боже мой! Толкова ли беше коравосърдечна? Или децата за нея не бяха деца, а чисто и просто някаква всекидневна работна материя.

— Бележките му не са толкова лоши! — опитах се да възразя аз.

— Е, да, но питате ли ме мен?

Това беше единственото, което успях да изтръгна от устата й. Тя изведнъж се превърна в някаква непроницаема и плътна бакелитова стена, от която въпросите ми отскачаха като топка. Може би смътно усещаше опасността, която бе надвиснала над главата й. А може би изобщо не можеше да проумее моите въпроси, сякаш всички до един бяха извън нейното мислене. Така или иначе трябваше да си отида без никакъв резултат. Та кое момче не е разсеяно? Дори между моите студенти има такива, на които просто се чудех за какво си губят времето да идват на лекции.

Така че по неволя трябваше да търся обходни пътища. Изгубих цял месец да разпитвам родители, да преглеждам тетрадки, върху които тя бе писала с червено мастило своите къси, енергични преценки. Поговорих с много деца, всички съученици на Валентин. Много повече научих за него от момичетата, отколкото от момчетата. Що се отнася до учителката, мненията бяха много противоречиви. Повече от бащите и майките смятаха, че Цицелкова е едва ли не образцова учителка. Наистина била много строга и взискателна, но справедлива в същото време. Нейният клас винаги бил сочен за пример с дисциплината си. Не се примирявала с грешките и недостатъците на своите ученици, винаги търсела помощта на родителите.

— Искате да кажете, че клеветеше децата пред вас? — прекъснах аз доста нетактично една от майките.

Тя ме погледна с недоумение.

— А какво, да изпуснем децата ли? Лично аз съм й благодарна!…

Но имаше двама-трима родители, които едва я понасяха. С ръка на сърцето трябва да кажа, че ми се сториха доста пристрастни. Те я намираха съвсем посредствена, дори проста, употребявала диалектни думи, позволявала си да се държи грубо с всички „тъй като мъжът й бил офицер“.

Особено впечатление ми направи една млада жена, която по-късно се оказа, че е нещо като моя колежка. Беше от тоя тип мургави, пламенни и избухливи жени, с които трудно се справят даже мъжете им. Тя направо нарече учителката „животно“. Защо „животно“? Трябваше да проявя много такт и търпение, докато се успокои и ми даде някакво що-годе обяснение.

— Защото е животно! — каза тя троснато. — Защото не обича децата. Имам чувството, че направо ги мрази.

Изглеждаше твърде вбесена, за да повярвам, че е обективна.

— А според вас защо ги мрази?

— Защото й пречат! — отвърна тя. — Защото й се съпротивляват!

— А нима смятате, че трябва просто да им се предаде? Ако наистина й пречат да изпълнява своите задължения.

Тя ме погледна с недоумение.

— И моето дете ми пречи!… Но нима аз трябва да водя война с него? Когато човек обича детето си — намира пътища.

— Към доброто или към злото? — попитах аз малко ядосано.

— Към сърцето му! — отвърна тя троснато. — А в детското сърце няма злина…

Не, не повярвах на тая млада, сърдита жена. И се върнах в къщи доста разстроен. Наистина аз самият нямам деца, трудно е човек да говори без собствен опит.

Все пак струва ми се, че в децата има някакво зло, ако не в съзнанието, поне в инстинктите. Спомнях си в моето детство много проклети деца. Спомнях си какъв безжалостен бой съм ял от кварталните гамени без никаква причина. Спомних си как рождената ми сестра, едва тригодишна, осакати едно коте, като го притискаше с все сила с открехнатата врата. Когато аз се притекох на неговите зловещи писъци, тя вече бе счупила гръбначния му стълб. Зашлевих й такъв плесник, че се търкулна по гръб и зарева като заклана. И досега смятам, че направих най-доброто, което в тоя миг бях длъжен да сторя.

На другия ден още по-упорито продължих своята работа. И едва към края на месеца тежката мъгла, в която се лутах, започна бавно да се вдига, пред очите ми се появиха първите контури на истината.

VIII

Така се случи, че Валентин не тръгна на училище заедно с всички други деца. В началото на септември той се разболя внезапно от пневмония. Близо цял месец прекара между четирите стени на своята стая в лекия приятен унес на треската. Още половин месец му бе нужен, докато се възстанови и заякне. Най-сетне една сутрин майка му го облече грижливо в най-хубавата му дрешка — синьо плетено костюмче, което неговият вуйчо бг донесъл чак от Лондон. Облече го, среса грижливо с вода леките му коси и го поведе. Сърцето й беше малко свито, ръчичката, която държеше в своята — деликатна и хладна. Знаеше много добре, че води момчето си на бой. Все пак това си е една малка война — да получиш двойка, да те набият добре след училище, да ти спукат главата дори, както се бе случило с едно съседско дете. За нейно щастие поне училището беше близо, до него не се отиваше по шумни улици с голямо автомобилно движение. А за нещастие — денят се случи много лош, студен и навъсен, отсега не предвещаваше нищо хубаво. Лора изпита някакво огромно желание да се върне назад, но устоя. От всичко можеш да избягаш на тоя свят, само не от училището.

А като влязоха в училищното здание, настроението й съвсем се помрачи. Самата тя бе учила тук — ако не вчера, то завчера — а ето, че сега водеше сина си. Така бързо ли тече това жестоко и безмилостно време? Вървяха по коридора, който сега й се стори много по-неприветлив и тесен, срещу нея тичаха деца с облещени очи и огромни тежки крака, каквито по нейно време нямаше дори дебелият учител господин Темелакиев. С такива ли гиганти щеше да учи нейният мълчалив и слабичък син? Своите съмнения и тревоги тя отнесе до директорската стая, където й бяха казали, че трябва да се представи. Директорката се оказа ниска, малко груба жена с неестествено къси ръце, с които трудно би стигнала до своите уши, камо ли до ушите на дангалаците. Но директорката явно хареса Валентин — момчето беше мило, дори изящно, имаше много умно личице. Нямаше никакво съмнение, че ще бъде добър ученик. Тя дори го погали по бузката с късата си пълна ръчичка, от което Валентин, за срам на майка си, трепна като опарен. Едва сега забеляза, че е много изплашен, училището с нищо не бе го окуражило.

— Ще го дам на Цицелкова! — каза директорката — Тя е най-добрата ми учителка — строга, но справедлива.

И изпрати разсилният да я извика… „Защо справедлива? — мислеше неясно Лора. — Това училище ли е или съд?“ Когато най-сетне Цицелкова пристигна, водена от късия си обиден нос, тя едва не се дръпна до стената — толкова тая особа не й хареса. Директорката обясни накратко за какво става дума. Едва сега Цицелкова погледна внимателно най-напред майката, след това и момчето. Както трябваше да се очаква, и тя изпита към тая слаба, нервна жена някаква необяснима враждебност.

— Струва ми се, че моят клас и без това е претрупан! — обади се Цицелкова хладно.

Директорката я погледна учудено — всичко очакваше тя от своята любимка, само не и тая реплика.

— Всички сме претрупани, Цицелкова! — отвърна сговорчиво директорката. — Това дете няма да ти тежи, то по-скоро ще ти помага…

— Да ми помага? — възкликна тя едва ли не обидено. — Как така ще ми помага? Та то и без това е закъсняло от другите.

— С какво е закъсняло? — запита хладно Лора. — Валентин чете съвсем свободно.

Едва сега учителката го погледна по-внимателно. Погледът й бе недружелюбен, момчето веднага усети това. И побърза да се отдръпне като охлювче в коравата си черупка.

— Тъй ли? — попита недоверчиво Цицелкова.

Директорката взе от бюрото си някакво детско списание, което стоеше там избеляло, от месеци.

— Ето! — каза тя и подаде списанието на момчето. Валентин пое книгата и отвори първата страница.

Беше някакво стихотворение, напечатано при това с едри букви. Изведнъж всички букви се сляха и размацаха пред очите му. Той вдигна глава и погледна безпомощно майка си.

— Чети, чети! — каза тя меко. — Ти четеш толкова хубаво!

Но Валентин гледаше в книгата и мълчеше. Нищо нямаше в главата му, ни една дума.

— Ясно! — каза Цицелкова. — Заради вас, другарко Божкова. Вие знаете колко ми е трудно да ви отказвам.

— Знам, знам! — каза с облекчение директорката. — Хайде, вървете.

И те излязоха съвсем внезапно — учителката и момчето. Лора дори не разбра как изчезнаха от очите й. Валентин изглеждаше толкова смутен, че дори не се обърна да я погледне. Лора уплашено се сбогува с директорката и излезе след тях. Те бяха се отдалечили вече по пустия коридор, целия сив от мътните отражения на утрото. Искаше й се да извика след тях, но точно в тоя миг те влязоха в някаква врата. Тя продължи сама, спря пред вратата и се загледа. Нищо, безлична кафява врата, проядена от времето, с нещастните белези на безброй детски нападения. Може би е изглеждала така и през нейното детство. Но какво става с нея, какви са тия неочаквани нерви? Училище като всяко училище, учителка като тия, които помнеше от детството си. Кой е успял да избяга от това изпитание? Тя само вдигна рамене и отмина, като се мъчеше да не мисли повече за детето си.

През това време учителката и момчето стоеха пред класа, децата зяпаха към малкото слабичко конте, така хубаво издокарано. Не, не го харесаха, като него изглеждаха обикновено мамините синчета. Не е зле да го поздравят с някой ритник още в следното междучасие. Така мислеха някои, но две-три момиченца го харесаха.

— Деца, водя ви ново другарче! — каза учителката. — Той малко е изостанал след вас… Но вярвам, че всички ще му окажете другарска помощ…

Класът реагира с пълно мълчание. Какво ще помагаш на тоя пикльо, нека му помага майка му. Едно миловидно момиченце стоеше край стената и държеше в ръбата си дюлгерски метър. Черните му очи така силно грееха, че Валентин несъзнателно се зазяпа. Като всички други и тя гледаше право в него, но погледът й бе пълен с неприкрита симпатия. Тоя поглед Валентин щеше да помни години наред, без нито за миг да се смрачи или потъмнее.

— Славче, хайде продължете заедно с Валентин — каза учителката. — Ти ще мериш, той ще пресмята. Ясно ли е?

— Добре — отвърна като насън Валентин.

Трябваше да премерят дължината и ширината на класната стая. Те се наведоха над пода, Славка започна да нанася с точни, пресметливи движения дървения метър по дължина. Валентин гледаше и не виждаше — толкова бе смутен. Към първото му смущение сега се прибавиха и лъскавите черни къдрици, които се мятаха пред очите му. Никога досега не бе дружил с момичета, тая близост кой знае защо го смущаваше. Така те стигнаха до края на стената. Оставаше едно малко парче — непълен метър. Момиченцето премери и него, после нетърпеливо се изправи. Не е кой знае колко приятно да пълзиш като гъсеница по тоя вмирисан под. Цицелкова, която се бе загледала през прозореца, обърна към тях равнодушното си лице.

— Свършихте ли?

— Свършихме — отвърна с готовност момиченцето.

— Кажи сега, Валентине, колко е дълга класната стая?

Но Валентин не знаеше. В лекия шемет изобщо бе забравил, че мерят класната стая. Много добре бе запомнил мургавата ръка на момиченцето, но колко пъти бе нанесла метъра по дължината, изобщо не бе обърнал внимание.

— Отговаряй като те питат! — каза строго учителката. — Нали мерихте заедно? Или не знаеш да броиш до десет?

— Знам, разбира се! — каза обидено момчето.

— А до сто?

— До колкото искате.

— Добре, тогава колко е дълга стаята?… В метри и сантиметри! Нали я премериха пред очите ти?

Валентин мълчеше. Какво повече можеше да й каже?

— Значи не си внимавал! — обади се хладно учителката. — В училището е най-важно да се внимава… Разбираш ли?… Вниманието е всичко! Който не умее или не иска да внимава, не е никакъв ученик.

Валентин все тъй мълчеше.

— Сега ще премериш сам стаята!… Три пъти подред!… И ще я запомниш веднъж завинаги.

И докато учителката гледаше през прозореца, унесена в своите лениви делнични мисли, Валентин премери три пъти дължината на стаята. И наистина я запомни веднъж завинаги — беше точно осем метра и трийсет и шест сантиметра.

IX

След като Валентин се научи да чете, мечтите му като че ли още мъничко обедняха. Сега неговото бурно въображение черпеше обилна храна главно от книгите. Момчето все още не съзнаваше, че много от тия, които четеше, са написани с по-бедно въображение от неговото. Все едно, той пренасяше всред сухите страници своя собствен душевен мир с цялото му невъобразимо богатство. Тъй че всъщност книгите бяха повечето повод, отколкото основание.

На обед той се връщаше от училище обикновено изморен и отпаднал. Дори майка му избягваше да поглежда през тия минути неговото посърнало личице. Дълбоко в себе си тя усещаше, че момчето се измъчва. Но какво може да направи? Да го окуражи? И с какво да го окуражи — с истината? Самата тя не разбираше каква е. Само едно съзнаваше, че трябва да измине тоя път, както го изминават всички деца. Без това изпитание никое от тях няма да стъпи истински на краката си. Момчето се хранеше много небрежно, сякаш не разбираше какво слага в устата си. И наистина беше така. И без това майка му не умееше да готви, сега съвсем се отпусна. За кого да готви, като твърде придирчивият Радослав Радев се хранеше в техния стол, а момчето ядеше с еднаква неохота и хубавите, и най-блудкавите нейни гозби. Най-често принасяше суха храна, много рядко някоя месна консерва, винаги зле стоплена.

Обядвал-недообядвал, Валентин бързаше да се прибере в стаята си. И с някаква неестествена страст грабваше книгата. Сега вече не четеше бързо и алчно, както през първата година. Сега сюжетът не го интересуваше така живо, както в началото. Всъщност той не четеше, той хранеше своето ненаситно въображение. Спираше от време на време, вдигаше поглед от страницата, но действието не спираше, продължава да тече все така неудържимо — малко наивно и детско наистина, но неизмеримо по-богато на детайли и багри.

Всъщност това бяха неговите нови мечти — доразработка на всичко, което бе прочел през деня. И това, което сам сътворяваше, винаги беше много по-богато и по-силно от това, което прочиташе. При това измисляше главно нощем. През деня сякаш виждаше сложен върху страниците дългия, малко крив пръст на учителката. Знаеше, че трябва да остави книгата. И незабавно да вземе учебника — тоя досаден и пуст учебник, в който нямаше дори следа от мечти. Надали има нещо по-отвратително от това — да трепери в клас, когато нещо не знае. Страхът го обхващаше целия — като студени пипала на октопод, както си мислеше той. Не смееше да помръдне от мястото си, нито да се огледа. Смяташе, че ако стои неподвижен, тя просто няма да го забележи. А колко по-хубаво, безкрайно по-хубаво е да си знае. Тогава спокойно може да си мисли за своите работи в клас, да си позволи да не внимава. Ако го вдигне — добре, ще каже каквото трябва да каже. А ако не го вдигне — по-добре.

Така мислеше, но въпреки това нямаше сили да се откъсне от страниците на книгата. — Нещо в него сякаш му шепнеше. „Още мъничко!“ И мъничкото сякаш нямаше край. Душата му бе по-слаба от книгите и мечтите, за да може да им се противопостави.

Но нощем не беше така. Всички човешки нощи са свободни — тая мисъл просто беше враснала в него като телесен орган. Нощите са негови, той може да си разполага с тях, както си иска. Неизмеримото усещане за сладка и чаровна свобода, за свобода без граници и препятствия, го правеше съвсем друг човек или друго дете, все едно, свободно и силно. Да бъде силен, да бъде всемогъщ, това бяха в основата си всичките му мечти.

— Татко, спи ми се! — каза момчето.

Седеше с гръб към телевизора и виждаше във витринното стъкло на хола как светлите и тъмни сенки играят по неговата гладка повърхност. Дори можеше да следи действието, без да си дава труд да се обръща. Но какъв смисъл? Просто не разбираше как баща му може да зяпа с часове в това грамадно и скучно стъклено око.

— Не е ли много рано? — попита разсеяно баща му.

Наистина беше много рано, тъкмо съобщаваха новините.

— Спи ми се! — повтори момчето унило.

Никак не умееше да лъже, беше много хубаво, че баща му не гледа към него.

— Почакай да свършат новините!… И ще ти сложа да ядеш!

— Аз мога сам, татко!…

— Ами добре — каза бащата. — Има постни сарми, не е нужно да ги подгряваш…

Момчето хапна набързо малко хляб и сирене, изпи след това чаша мляко. После едва ли не се втурна към своята стая. Майка му рядко застилаше леглото, така че не му оставаше нищо, освен да се пъхне под завивките. Леко зъзнеше, когато се зави през глава с одеялото. Поне в началото му беше необходима пълна тъмнина.

И ето — лампите угаснаха, завесата бавно се разтвори. По белия екран пробягнаха неясни сенки. След това фокусът постепенно се оформи, появиха се първите образи. Момчето притаи дъх. Още мъничко и ще престане да вижда образите отдалече. Още мъничко и всичко ще стане действителност.

… Виждаше себе си на върха на един хълм, пясъчножълт и гладък. Стоеше там възседнал своя грамаден кон с дълга жълтеникава грива. Конят нетърпеливо биеше с копито рохкавата земя, от време на време се мъчеше да се изправи на задните си крака. Не успяваше, така здраво държеше в желязната си ръка стремената. От лявата му страна край бедрото висеше мечът му. Никой друг нямаше такъв меч, обикновен войник трудно можеше да го вдигне с две ръце.

Конят се поуспокои, само злите му очи продължаваха да святкат ядовито. Възбудени от водача си, и другите коне започнаха да пръхтят и процвилват, тропотът на копита нарасна. Той се обърна да ги погледне — шлем до шлем, меч до меч, стреме до стреме. Лицата на бойците бяха нетърпеливи и напрегнати, те едва задържаха конете си. И всеки миг чакаха той да им даде знак. В не една битка бяха летели заедно, когато бяха с него никой не знаеше какво е страх. Но той не бързаше, все така внимателно гледаше към долината. В подножието й, където се виеше невидимият път, бавно напредваше керванът с пленените. Охраняваха ги войници с кожени дрехи и остри шлемове на главите си. Той знаеше, че конете им са по-леки и по-бързи от неговите. Ако не водеха след себе си пленници, мъчно щеше да ги настигне. Сега трябваше да изчака да дойдат на най-близкото разстояние и тогава да ги нападне. Засилени по полегатия склон, техните коне, натежали от броните, щяха да получат много добра инерция. Чакаше и мълчеше, мигът вече беше съвсем близък.

Той не я виждаше, но знаеше, че е там — зад гърба на някои от кривокраките кожени конници. Не бързаха, навярно се чувствуваха в безопасност. Не се озъртаха, иначе можеха да го видят кацнал като железен орел на хълма. Приближиха съвсем, той вдигна меча си. Конницата потегли изведнъж — с яростен тропот. Никога, в никоя битка така бързо не го бе носил неговият силен, но тежък кон. Гривата му се развяваше, бяла и жълтеникава пяна хвърчеше от устата му, но странно! — вече не чуваше тропота на копитата, твърдия звек на оръжията, сякаш наистина бе носен от вятъра. Настигаше ги бързо, вече виждаше изпотените задници на конете им, влажните им опашки. И изведнъж всички звуци се възстановиха — сега вече ясно чуваше дружния тропот, уплашените им крясъци, нервните им команди. Най-сетне видя и нея. Стори му се като залепена за гърба на едрия конник, ръцете й здраво го държаха през кръста. В следния миг ги настигна, замахна силно с меча си, шлемът на конника отхвръкна с кух звук. Той успя да я прехване през кръста, в нейната черна копринена мантия, като перце я прехвърли на коня си. И в следния миг изтръпна. Лицето, което очакваше да бъде усмихнато и щастливо, беше замръзнало в гримаса на гняв и презрение.

„Господи, искам да ме обича! — мислеше той със съкрушено сърце. — Искам да ме обича, господи!“ Откъде се беше родила в душата му тая странна дума — „господи“? Никой в техния дом не си служеше с нея. Навярно я бе чул от баба си, тя често се кръстеше, мърмореше под сухия си крив нос ту молитви, ту проклятия. Но сега му се струваше, че никаква друга земна сила няма да му помогне — толкова чуждо и враждебно беше лицето й. „Помогни, господи, да ме обича!“

X

Тя го обичаше, разбира се, той усещаше това. Единствена тя от целия клас му обръщаше някакво човешко внимание, гледаше го с доброта и съчувствие, усмихваше му се даже когато вършеше своите замаяни глупости. Само тя го обичаше, момчетата инстинктивно го мразеха, сякаш беше от някакъв друг орляк и друго стадо. И другите момичета рядко му обръщаха внимание, виждаше им се дребничък и безличен, лепеха се около дангалаците, които ги респектираха със своите подвизи — детски подвизи — да скочат от прозореца или да улучат с ластик някое нещастно врабче. Обичаше го, но той знаеше, че не е това. Истинската любов беше нещо съвсем друго, наистина друго, съдбоносно и силно, жестоко и невъзвратимо, парещо до истинска болка. Господи, нека ме обича — мислеше той. После се засрами от себе си. Тоя разсеян и равнодушен бог надали ще му помогне. Дори да съществува, едва ли би се занимавал с деца. Кой се занимава сериозно с деца на тоя свят? Няма нужда от господ, няма нужда от никаква помощ, той трябва да я спечели сам, с цената на всичко.

С болка на сърце се опита да продължи приключението, което бе завършило така ненадейно. Заведе я в крепостта, но тя продължаваше да мълчи и да го гледа враждебно. Какво ставаше с нея? Да не би да обичаше техния княз? Но техният княз бе кривокрак и грозен, със сухо, зло лице, с глава като обелена репичка, на която се вееше само един малък смолист перчем. Да, но той беше жесток и силен, покоряваше народи, вършеше подвизи. Валентин се измъчваше денем и нощем да измисли най-големия подвиг. Побеждаваше исполини, сриваше крепости, веднъж измъкна от дъното на морето гигантски ахтопод, голям колкото старинна фрегата.

— Не! — казваше тя с мрачните си очи.

— Кажи ми, какво искаш? И аз веднага ще го направя!

— Донеси ми сърцето на майка си! — отвърна внезапно тя.

Валентин я гледаше потресен.

— Как тъй — на майка ми? — промълви той едва чуто.

— Да, на майка си! — повтори жестоко тя.

— Не може ли на баща ми? — попита Валентин колебливо.

— Не, казах ти вече!

— Никога! — кресна внезапно Валентин. — И сега знам, че не си никаква принцеса!… А си просто една преобразена вещица!

След тая ужасна случка той усети как тя започна бързо да изстива от сърцето му. Не само тая от мечтите, но и другата — истинската. Веднъж стоеха двамата дежурни на входната врата. Тя го гледаше със засмените си очи, лекичко го погали по бузата. Но вместо радост, той усети как враждебно настръхна. Това го изплаши. Не, това просто го ужаси. Той знаеше, че една истинска любов трябва да бъде вечна. Ако загуби вечната любов, все едно че е загубил всичко. „Господи, помогни ми да я обичам! — мислеше той. — Искам да я обичам до края на живота си!“

— Валентине, стани! — каза сухо учителката.

Валентин се изправи уплашено на чина си.

— Кажи ми, за какво говорех?

Валентин мълчеше. Откъде да знае за какво е говорила? Като такива съдбоносни и страшни неща се случваха в живота му. За пръв път, откакто бе тръгнал на училище, той почувствува към нея някаква глуха враждебност, ненавист почти. Толкова бе изненадан, че не смееше да вдигне очи и да я погледне.

— Чуваш ли какво те питам?

— Чувам! — отвърна той мрачно.

Тя веднага усети по гласа му какво таи той в сърцето си. И старата ярост, черна, неудържима, която от години я мъчеше, внезапно задави гърлото й. Искаше й се да вдигне ръка, да зашлеви това бледо, враждебно лице, но се въздържа, разбира се. Винаги успяваше да се въздържи или почти винаги. Само веднъж бе изхвърлила като парцал в коридора един от тия малки нехранимайковци и бе имала след това куп главоболия.

— Иди да доведеш майка си!… Веднага! — кресна тя. — Да не се връщаш без нея!

Валентин мълчаливо излезе. Навън ръмеше слаб есенен дъждец, едва видим, като воден прашец, който се сипе от ниските облаци. Вървеше като зашеметен. На една витрина видя часовник — наближаваше девет часът. По това време майка му все още спи, уморена от вечерното представление. Да я събуди? Да й каже?… Чувствуваше, че няма сили. Не само сега, никога нямаше сили, освен в своите мечти, разбира се. Човек винаги мечтае за това, което най-много му липсва. Не беше ни силен, ни храбър, макар че с такава стръв бе преследвал тая нощ кривокраките варвари. Бе ги настигнал, бе ги сякъл — всичко човек може да направи в мечтите си. Но как сега да събуди майка си? Не, за това нямаше сили!

И тръгна зареян под слабия дъжд. Струваше му се, че е вървял дълго, с часове. Вече се чувствуваше уморен и отпаднал. Най-сетне пристигна в черковната градина, близка до техния дом, приседна на една пейка. Старата мрачна черква, цялата овлажняла от дъжда, се гушеше зиморничаво между дърветата. Там ли живее бог?… Не му ли е студено между тия влажни стени?… И внезапно с огромна сила той усети, че ей сега, след миг може би ще се случи чудото. Не може да не се случи. Сивото посърнало небе ще се разтвори, ще се появи майка му, цялата в блясъци, като истинска небесна царица: „Върни се в училището, мойто момче!… Твоята учителка я няма! Просто никога не е била, никога повече няма да бъде!“ И ще го поведе отново назад в ясния слънчев ден, в който се носят облаци пеперуди.

Чакаше с такова огромно напрежение, с такава надежда, че едва ли не загуби свяст. Никакво чудо не се случи, разбира се, навярно в живота никога не се случват чудеса. Чувствуваше се раздразнен и обиден, това като че ли му даде сили. В самия него бяха бликнали те, усети как го зашеметиха, като пружина го изправиха на крака. Сега цялата тая беда не му се струваше така страшна, по-скоро малко нелепа, каквато всъщност си беше. Той взе чантата си и решително се отправи към дома. Най-сетне майката си е майка, няма да го обеси…

Но като прекрачи прага, целият му кураж мигновено се изпари. Майка му бе станала, шеташе нещо из хола, прибираше вечните досадни вестници на мъжа си. Като го видя, тя вдигна глава и го погледна разсеяно. Навярно си имаше някакви свои мисли, не й беше сега до разни изпъдени от училището момчета.

— Защо толкова рано? — запита тя.

— Имаме свободен час — отвърна момчето.

Но колкото и да бе улисана в себе си, тя усети нещо в гласа му.

— Да не се е случило нещо?

— Нищо! — отвърна той.

— Кажи, кажи!…

Валентин внезапно заплака. Не помнеше кога е плакал така за последен път, но сълзите заливаха едва ли не като порой лицето му. И разказа на майка си бавно, с хлипане какво се бе случило в клас. Майка му слушаше намръщена, но момчето усещаше, че е на негова страна. Когато най-сетне свърши, тя го погали по главата, но гласът й прозвуча малко сухо.

— Нищо, мойто момче, това са дребни работи. В живота се случват много по-страшни неща.

Валентин неволно изтръпна. Какви по-страшни неща? Това, което бе преживял, съвсем го бе съсипало. И за пръв път, откакто се бе родил на тоя свят, в душата му нахлу някаква тъмна, страшна уплаха от това, което го чакаше в мрачините на бъдещето.

На другия ден Лора отиде в училището. Облече се грижливо, дори си сложи на лицето лек грим, нещо, което вършеше съвсем рядко. Отиде изпълнена с вътрешна ярост, с остро желание за съпротива. За нейно учудване Цицелкова я прие доста любезно. Може би се бе стреснала малко от своята постъпка, а може би суровият вид на Лора просто й подсказа, че трябва да се държи по-предпазливо. Тя познаваше много добре тия майки, обикновено робки и смирени пред очите й, готови на всякакви унижения. Но тая не приличаше на тях.

— Да, Валентин е симпатично момченце — започна учителката. — Много кротък, даже малко плах. Но най-лошото е това, че е ужасно разсеян.

— Всички деца са разсеяни — отвърна майката.

— Да, така е — разбира се! — закима Цицелкова. — Но при него тая разсеяност е съвсем неестествена. Той изобщо не слуша какво говоря. Все едно че го няма в клас, че е някъде другаде. Вие сте му майка, трябва да му помогнете.

— Как? — запита Лора сухо.

Учителката я погледна учудено. Наистина — как? Самата тя досега не си бе задавала тоя въпрос.

— Ами със съвети — отвърна тя неохотно. — В края на краищата като майка, трябва да знаете.

— А ето че не знам! — все така сухо отвърна Лора. — Детето си е дете, то живее в някакъв свой свят. Може ли насила да го изведем оттам? И защо?… Може би неговият свят е по-хубав от нашия!… И сигурно е така.

За пръв път нещо враждебно се мярна в погледа на учителката.

— Той е ученик! — отвърна тя нетърпеливо. — И е длъжен да внимава в клас.

— Добре, внушете му го! Нали вие сте учителка, а не аз… Направете тъй, че да ви слуша… Това не зависи от мен, а от вас.

— Какво искате да кажете, другарко? — тоя път предизвикателно я погледна Цицелкова. — Аз наистина съм учителка, а не бавачка на децата ви. Какво искате — да правя фокуси, да кукуригам?… Съмнявам се, че и това ще помогне!

— А аз не се съмнявам! — вече съвсем раздразнено отвърна Лора.

Учителката впери в нея безжизнените си очи.

— Мен не ми е до шеги, другарко!… Предупреждавам ви сериозно с това дете!… Вие трябва да го заведете на лекар.

Лора я погледна сепнато. За пръв път й мина през ума, че може наистина да става дума за нещо опасно и сериозно. Но после махна с ръка — мислено. Дума да не става, тая досадница с поглед на пепелянка е виновна за всичко.

— Вие просто не разбирате от деца! — заяви тя мрачно. — Пред мен моят син се държи съвсем нормално… Може би на тая възраст вие имате нужда от лекар.

И след като си отмъсти с тия думи за всички обиди, Лора сърдита, но удовлетворена напусна стаята. През следните дни тя се мъчеше да наблюдава, макар и прикрито, сина си. Не, съвсем нормално момче, това личеше от пръв поглед. Имаше чувствително лице, жив поглед, бърз и схватлив ум. Е, вярно е, че от време на време се отнасяше нанякъде, но кой знае, може би и то, нещастното, си има своите мечти. Но явно, че не виждаше нито една причина да бъде лош ученик. Навярно тая скучна учителка му правеше училището противно — затова от време на време така херметически се затваряше в себе си. Нима това не се случва и с възрастните в тоя кошмарен шум и напрежение на града. Наистина не се откъсваше от книгите на нейната библиотека. И може би му оставаше малко време за учене. Но нима би имала сърце да му измъкне от ръцете „Пармският манастир“, който в момента четеше? И да му набута скучната математика. Не, нека с това се занимава Цицелкова, за какво друго получава заплата?

XI

Валентин премина във втори клас със средна бележка — около четири. Но това ни най-малко не разтревожи Лора. Беше твърде рано да се плаши за бележките му. Беше се успокоила съвсем, момчето отново бе изчезнало от погледа й. Но ако беше малко по-наблюдателна, щеше да забележи, че то става все по-мълчаливо и затворено. Ядеше малко и насила, почти не излизаше. Четеше. Толкова свикна да го вижда наведен над книгата, че престана да му обръща внимание. Понякога в нея се появяваше смътна надежда — така както, непрекъснато чете, дали пък няма от него да стане нещо? Дори не смееше да си помечтае какво. Но знаеше много добре, че биографиите на всички велики хора са започвали с неестествена и огромна любов към книгите. И никой, дори Айнщайн, не е бил кой знае какъв ученик.

През следната зима Валентин се разболя от грип, наистина в не много тежка форма. Като влезе веднъж в стаята му, тя забеляза, че слабичкото му лице е много по-червено от друг път, бузите му просто горяха. Сложи ръка на челото му — то пареше.

— Ти си болен! — каза тя стреснато.

— Болен? — погледна я с надежда момчето. — Не знам, може и да съм болен.

Наистина беше болен. И прекара на легло близо две седмици. Беше тихичък и непридирчив болен, майка му дори не разбра как изминаха толкова дни. Влизаше от време на време в стаята му, за да провери как е. Нищо, лежеше неподвижно в тясното си легло, лицето му светеше като озарено в мрака. Мереше температурата му, даваше му сиропче. Понякога сърцето й се свиваше от майчина любов и мъка. Кожата му бе станала толкова прозирна, та през нея сякаш се провиждаше бледата руменина на плътта. Жалеше го — такъв мъничък, тих и безпомощен. През ум не й минаваше, че е щастлив.

Той наистина бе щастлив, както никога през живота си. Той бе свободен. Никой не го измъчваше, никой не го притесняваше, никой не му налагаше волята си. Нямаше го училището с неговите непоносими междучасия. Нямаше ги децата, които крещяха в ушите му, които го блъскаха по главата с коравите си чанти, които се кискаха, когато го спъваха в коридорите, които пълнеха джобовете му с боклуци и след това отново се кискаха, кискаха. Нямаше я зловещата тишина на класната стая, в която като жесток свърдел се забиваше в ушите му само гласът на неговата учителка.

Нямаше я самата учителка. Това беше просто невероятно. Не чуваше ни гласа й, ни стъпките й. Не виждаше месестата й продълговата фигура. Помен нямаше от досадните й въпроси. Валентине, къде ти е домашното? Валентине, защо не внимаваш? Нарочно ли го правиш, кажи? Нарочно ли, за да ми ходиш по нервите? Валентине, защо не внимаваааааш? В гласа й звучаха зли, обидени, дори плачливи и безпомощни нотки. Понякога го гледаше отчаяно, просто й се искаше да избяга от това проклето училище, и то завинаги, завинаги… Толкова й бе станало противно това бледичко и хилаво хлапе, което май че единствено се спасяваше от властта й, като се скриваше в себе си.

От всичко се бе отървал, дори от дребните грижи и несгоди. От млякото се бе отървал, от мазното ядене, от сутрешното миене с неприятната студена вода, от лъскането на обувките, от хлебарницата — от какво ли не. Дори от книгите се бе спасил — от хубавите книги, от най-хубавите книги, от чудесните. Колкото и да бяха хубави, те все пак го задължаваха. Най-хубави и най-свободни бяха тия книги, които сам си пишеше — по всяко време на деня или нощта, когато му хрумнеше.

Най-хубави, най-странни бяха те, когато започваше да му се вдига температурата. Най-трескави, най-радостни.

От всички живи хора на тоя свят се радваше само на майка си, когато понякога влизаше в стаята му, както винаги малко забързана и далечна. Слагаше меката си хладна длан на челото му, преобличаше го, когато е изпотен, даваше му лекарствата. Дори нощем му даваше лекарства, изтръгваше го за миг от меките топли обятия на леглото и сънищата, пъхаше му в устата грамадното гладко розово хапче, което едва преглъщаше с притоплената вода, след това отново започваше да потъва към дъното на щастливото небитие. Събуждаше се рано с тихото приятно чувство, че го чака дълъг ден на свобода, в който ще бъде сам с мислите си, с най-новите си още неизмислени мисли, които твореше сам, както времето твори живота. Дните бяха облачни, той обичаше облачни дни, мразеше слънцето, което блестеше в очите му и му пречеше да си мисли. Често валеше мек, топличък сняг, много рядко духаше вятър, който навярно вече миришеше на пролет и влага. Понякога в цепката на вратата се пъхаше поруменялото от студа лице на баща му, поглеждаше го ласкаво: „Как си, мойто момче?“ Но не влизаше, колко хубаво беше, че не влиза…

Най-сетне Валентин оздравя, сега не му оставаше нищо друго, освен да се върне в училището. Наистина отиде доста окуражен от почивката. Пък и през последните дни като че ли се бе появило някакво слабо желание в душата му да види отново класната стая. Винаги е така, човек свиква бързо и с щастието и със свободата, става готов да ги пожертвува при първото изпитание. И не от любов към изпитанията, просто от желание да им даде някакъв фон, на който да изглеждат по-привлекателни. Хората не могат да слагат щастието кора върху кора, с орехов сироп между тях, както се прави баклава.

И щом отиде на училище, веднага се случи нещастие — получи първата двойка в живота си. По математика, разбира се — бе изпуснал много уроци. Беше така поразен, че не усети как сълзите запълзяха по бузите му. Но майка му не прие така трагично тая всъщност очаквана новина.

— Не е толкова страшно! — каза тя. — Сигурно няма да бъде последната през живота ти…

Нямаше как, трябваше да седне заедно с него край масата, за да му помогне в учението. И, разбира се, остана изумена колко се изменило простото детско смятане. С какви усилия го бяха направили трудно и неразбираемо. За нейно учудване детето се оказа доста схватливо, скоро навакса това, което бе пропуснало. И все пак тя усещаше, че Валентин учи без интерес, механично, с усилие. И наистина толкова често се разсейваше, сякаш изчезваше от стаята, че Лора най-сетне се ядоса.

— Ама наистина ли не можеш да си събереш ума?… Нито за миг?

Валентин мълчеше виновно.

— Ти си нещастно момче! — каза майката. — В края на краищата твоята тъпа учителка май ще излезе права…

След като не можа да реши своите колебания в себе си, към края на учебната година тя отиде при своя известен брат, който вече беше нещо като глава на семейството. Големият човек по нищо не приличаше на по-малката си сестра. Беше едър, месест, с много и гореща кръв в яките си жили, по плешивото му теме дори през зимата избиваше ситна пот. Приличаше повече на месар, отколкото на прочут атомен физик. Докато Лора му разказваше своите страхове и съмнения, той така тежко и презрително сумтеше, че тя едва не прекъсна разказа си по средата. Та какво всъщност можеше да научи от тоя заклет стар ерген, който презираше жените и заобикаляше отдалече кварталните градинки, за да не слуша детските крясъци. Когато най-сетне свърши, той извади от джоба си грамадна носна кърпа, избърса старателно голото си теме и каза.

— Ами добре!… Дай ми го за две-три седмици… Ще летуваме заедно двамата край морето.

Лора просто не можеше да повярва на ушите си.

— И какво като летувате заедно?

— Ами ще разбера що за момче е… Но да ти кажа право, това, което ми разказа, май че излага тебе, не него… Какво искаш от момчето!… По-добре ли ще бъде да стане някой хулиган или побойник?

Така или иначе, но Лора си отиде у дома успокоена. Най-малкото бе успяла да прехвърли тежестите на своята съвест върху друг човек. Пък и Валентин завърши втората година на училището с по-добър успех, отколкото първата. На Лора вече се струваше, че облаците над главата на момчето й бавно започват да се разпръсват.

XII

Те наистина заминаха заедно на море — в Ахтопол. Лора ги изпрати на летището със свито сърце. Не се ли доверяваше прекалено на тоя грамаден, небрежен човек, известен със своята ученолюбива разсеяност? Та той може да забрави Валентин още на летището в Бургас. И двамата бяха такива пернати. На всичко отгоре денят се случи дъжделив и гръмотевичен, тежки облаци се трупаха на запад, прорязваха ги от време на време ярки, още беззвучни мълнии. На два пъти отлагаха отлитането на самолета, докато най-после той набра и скорост, и кураж по пистата. Лора се завърна в къщи подтисната, но още същата вечер получи акуратна телеграма — бяха пристигнали благополучно.

Лора никога не разбра, че Валентин бе прекарал на морето своето най-хубаво, най-щастливо лято. И най-свободното. Отначало вуйчо му наистина го заведе няколко пъти на плажа. Лежеше на пясъка със своя опънат и гладък като на жена корем, гледаше недоволно морето, сумтеше. Там някъде разни момченца и момиченца вече посвещаваха Валентин в тайните на морето. Но това продължи, докато се събра цялата му компания, с която се бе уговорил да летуват в Ахтопол. След това изобщо престана да се измъчва с тая изкуствена пържилия за хора. Предаде Валентин на жените на своите приятели, самите те презрително обърнаха гръб на морето. Още рано сутринта сядаха на верандата на техния дом, добре засенчен от лозницата, постилаха одеялото, хвърляха върху него двете колоди карти. Когато започнеха да ги раздават, ръцете им едва ли не потреперваха от нетърпение. Играеха бридж така алчно, сякаш през цялата година бяха мечтали за тия хубави летни дни, когато най-сетне ще останат сами с картите. Около обед барба Костаки, жилав и тъмен като изсушен октопод грък, им поднасяше мастичка, репички, понякога студена бира. Дори тогава не оставяха картите, само дето играта ставаше малко по-креслива. След това обядваха нетърпеливо в някое от отвратителните ресторантчета, после отново сядаха край масата. Вуйчото се чувствуваше съвсем спокоен за своя племенник — беше го оставил в грижливите ръце на Нушка.

Нушка бе само една година по-голяма от Валентин, но с цяла глава по-висока от него. Беше руса, дебеличка, необикновено красива. Сините й очи сияеха като морето рано сутрин, когато все още блести на слънцето. Къпеше се като момчетата само по бански гащета. Валентин гледаше озадачен нейния месест, но гладък като на момче бюст — това ли е то тайнството на жената? Нушка се държеше с него като с малко и неразумно братче — съветваше го, посвещаваше го в многобройните тайни на морето. Научи го и да плува — не кой знае колко, но все пак успяваше да се задържи няколко минути на повърхността на водата.

— Нали е хубаво? — питаше ненаситно Нушка. — Нали е много хубаво?

— Много! — отвръщаше искрено Валентин.

— Особено дъното! Вижда се и най-малката песъчинка.

— Ти виждаш дъното? — запита озадачен Валентин. — Нима може да се гледа във водата?

— Ами как?… Та това е най-хубавото!

Отначало на Валентин му се виждаше невероятно — да гледа в солената и горчива вода. Едва се реши да отвори очите си — струваше му се, че веднага ще ослепее. И в същия миг пред него се разкри нов, невероятен свят, в чудно зеленикаво озарение, по-смайващ от най-смайващата гледка, която човек може да види на прегорилата от слънце суха и гола земя. Около него плуваха рибки, люлееха се синкавите и розови камбанки на медузите, по седефеното дъно пълзяха малки, полупрозрачни рачета. И още много, много странен и невиждан живот имаше в зелените бездни на морето. Той така се пристрасти към тоя нов, непознат свят, че стоеше потопен във водата, докато го заболят очите или докато Нушка не го измъкнеше насила навън. А когато за пръв път сложи и маската за подводно гледане, тоя свят като че ли стана още по-приказен.

За известно време Валентин се прости с мечтите си, нямаше време за тях. А като че ли и желание нямаше. Щастието на тоя топъл, лъчист свят около него беше така близко и достъпно, че нямаше защо да напряга ума си и въображението си. Те спяха притоплени от това, което ги окръжаваше. Златистата жарава на пясъците, която трептеше от сутрин до вечер, сякаш прегряваше и самото небе — също така бяло и бляскаво като огряна от слънцето вътрешност на раковина. Дори морето блестеше и кипеше като мляко на линията на хоризонта. Не се откъсваха от него по цял ден. Валентин някак незабелязано израсна, изсуши се, движенията му станаха много по-силни и по-уверени.

Вечер двамата с Нушка седяха дълго на гладките, измити от вълните крайбрежни скали. Беше много хубаво, особено когато най-сетне изгрееше огромната луна, кървава и жива като току-що отрязана сливица. Ставаше му дори малко страшничко, като я гледаше тъй. После тя възлизаше бързо по небето, кървавото й лице се избистряше до призрачност, посребряваше не само далечния хоризонт, но и близките, съвсем близки колене на Нушка.

— Ти все мълчиш! — каза тя недоволно. — Скучно ли ти е с мене?

— Никак! — отвърна той искрено. — Даже напротив.

— Даже напротив? — тя се засмя. — Тогава ще ме целунеш ли по бузата.

Каза го така спокойно и естествено, че Валентин изтръпна. Нима може да се говори така обикновено за такива необикновени неща?

— Ти чуваш ли ме изобщо? — запита тя недоволно.

— Чувам те, разбира се! — отвърна той със слабеещ глас.

И я целуна по бузата. Кожата й бе много студена, сякаш току-що бе излязла от водата. В замяна на това толкова по-гореща бе вълната, която заля лицето му. Но тя си изглеждаше все тъй спокойна и дори малко сита, целувката не й бе направила някакво особено впечатление. И за последен път той разбра, че не е като другите, че е съвсем, съвсем различен, че вижда неща, които другите не виждат, и чувствува всичко около себе си с някаква нечовешка сила.

— Пак мълчиш! — обади се тя. — Не ти ли хареса?

— Хареса ми! — отвърна той спонтанно.

— Аз всъщност го направих само заради тебе! — каза внезапно Нушка. — Знам, че вие, момчетата, само за това мислите.

— Аз не съм такъв! — пламна Валентин обидено.

— Ами още по-добре! — отвърна Нушка и отново се засмя. — Няма защо да се престаравам.

Така че тая бърза целувка, хладна, зашеметяваща, си остана последна в живота му. Нушка повече не го покани, даже като че ли охладня мъничко към него, макар че все така благо и сърдечно го наставляваше в морето. Знаеше, че отговаря за него „с главата си“, както я бе предупредил оня дебелак, вуйчо му. Нямаше да бъде много честно, ако му го върне хубавичко нацелуван.

Тъй изтекоха две щастливи седмици. Едва на третата вуйчо му внезапно се досети, че е дошъл тука с някаква мисия. В шест часа прекратяваха играта, той вземаше момчето да го заведе на разходка. Но къде могат да се разхождат един сангвиничен дебелак и едно дребно и чувствително момче? Най-много до бирарията естествено. Всички знаят, че надали има на света по-хубаво място за тихи, приятелски разговори от летните бирарии край морето. Имаше чешка бира, а за момчето добре изстудена лимонада. И бирата помага на разговора, във всеки случай повече от лимонадата. Вуйчо му умееше да го разпитва — тактично, без особено настойчив интерес или натиск. Неусетно го предразполагаше със свои детски спомени край морето, със свои детски мечти и измишльотини. Момчето го гледаше със спотаен интерес и внимание — може би пък не е единственият безподобен екземпляр в тоя странен свят от човеци.

Тъй че след няколко дни и момчето се разприказва. Отначало много стеснително, без да издава всичко, което носеше в себе си. Но вуйчо му го слушаше с такъв интерес и внимание, че той започна да се изкушава и да се отпуска малко по малко. Тъй че в края на краищата му разказа и част от своите приключения като невидим. — Дори му разказа как една нощ се явил уж като господ на другарката (Цицелкова). Тъкмо тя угасила лампата и се готвела да си легне, той се обадил с гробовен глас: „Слушайте, жено, забранявам ви да се занимавате повече с момчето Валентин. Оставете го на мен, аз отговарям за него!“

— И тя нищо ли не ти каза? — запита вуйчо му любопитно.

— А не — отвърна ми: „Господи, нали знаете, че ми е забранено да разговарям с вас!“

Вуйчо му се засмя така, че катурна масата с хубавата чешка бира и салатата от печени чирузи. Скоро след това в ресторанта влязоха и другите негови приятели с жените си и Нушка. Разговорът бе прекратен на най-интересното място.

След два-три дни се върнаха в София. Неговите родители бяха все още на курорт, тъй че той остана цяла една седмица при вуйчо си. Беше досадно и горещо градско лято, просто нямаше къде да отиде. Морето ужасно му липсваше. Като нямаше какво друго да прави, отново се върна при книгите и мечтите. Нямаше кой да му пречи. През деня апартаментът бе съвсем тих, из него само сутрин сновеше старата мълчалива прислужница, докато въведе всичко в ред. След това сготвяше, двамата обядваха мълчаливо, после тя си отиваше все така безшумно, както беше дошла. Валентин оставаше съвсем сам. Чакаше го хубав, пълен, спокоен следобед, сит на слънце и тишина.

Вуйчо му се връщаше обикновено към пет часа, така оживен и весел, сякаш току-що бе излязъл от някой смешен филм. Валентин винаги искрено се радваше на неговото завръщане. Вуйчото не му пречеше. Вечерта разговаряха дълго, смееха се, понякога отиваха на лятно кино, на най-първите редове, при момчетиите. Често ходеше и сам на кино, тъй като вуйчо му понякога играеше карти. Обичаше да го гледа, когато играе карти, това му беше по-интересно даже от киното. Вуйчо му пъшкаше и сумтеше с такова напрежение, сякаш не играеше карти, а пробиваше някакъв безкраен тунел. Веднъж, след един несполучлив импас, така силно удари с юмрук по масата, че няколко карти изхвръкнаха през прозореца.

Така го намери Лора, когато най-сетне дойде да прибере Валентин. Дебелакът я посрещна на външната врата, погледна я недоволно.

— Влез в кабинета! — каза той. — Почакай малко!… Имам шлемова карта!

Лора влезе в бележития кабинет. След малко гласът му избоботи гневно в хола, явно шлемът се бе изплъзнал от ръцете му. Но като се върна при нея, беше се успокоил малко.

— Слушай, сестро, друг път ще поговорим подробно! Сега искам да ти кажа само едно — ти имаш славно синче!

— Вярваш ли? — попита Лора поласкана.

— Не вярвам, а знам! — брат й изглеждаше все още много разгорещен от играта. — Той е не само умно и чувствително момче. Такива има много. Според мен той е надарен с необикновено, бих казал, колосално въображение.

Но сестра му не изглеждаше чак толкова трогната от това откритие.

— Не разбираш ли? — запита физикът озадачен. — Такива се раждат едно на сто хиляди. Какво говоря — едно на милион, на сто милиона.

Лора сдържано се усмихна.

— Всяко дете… — започна тя.

— Не всяко дете! — прекъсна я той троснато. — Не всяко дете!… От мен ще запомниш най-важното. Макар да съм физик, а не психолог. Паметта е само основа на съзнанието. А въображението — неговият най-висок връх!… Монт Еверест, Чомолунгма!

— От кого го е взел? — попита тя шеговито. — От мен? Или от теб?

— А защо не от мен?… Трябва да ти кажа честно, че това ме ласкае. Ако искаш да знаеш, Айнщайн се е отличавал от своите съвременници-физици не толкова по своя ум… И едва ли по своите знания… А по своето въображение. А ние го смятаме едва ли не излишно. Както навярно и неговата учителка.

— Да, тя смята, че направо му вреди!…

— Как тъй му вреди? — намръщи се той.

— Ей тъй — вреди му!… В края на краищата той не е добър ученик.

— И какво като не е добър ученик? — едва не кресна брат й. — Аз не го давам за цялото й училище…

— Не съм дошла тука да се шегувам! — каза неохотно сестра му.

— И аз не се шегувам!… Слушай, нямам сега време да разговарям надълго с теб. Само едно ще ти кажа — махни го от това училище! От тая учителка, искам да кажа… Тя просто ще го погуби. Премести го в друг училище…

— Сега децата не могат да се местят…

— Могат!… Аз ще го премеся, ако на теб ти е неудобно… Това е дарба, тя трябва да се пази… И последният глупак ще ме разбере.

— Няма да те разбере! — каза Лора мрачно.

— Все едно, важно е да запазим детето…

Лора го погледна любопитно.

— Е, добре де, според теб какъв би могъл да стане той? Писател? Физик?

— Все едно… Какъвто и да стане — ще бъде връх!… Той се запъти към вратата.

— Чакай, къде е Валентин? — спря го тя.

— На кино! — той погледна часовника си. — Време е да се върне.

— Сам на кино? — зяпна го тя. — По това време? Ти имаш ли ум в главата, заплес такъв?… Та той е още дете! — завърши тя уплашено и също се взря в часовника си.

— Не е дете! — отвърна той с досада. — Какво знаеш ти!… Нищо, стой тука и чакай. Сега ще си дойде, казвам ти.

И изхвръкна от кабинета. Тримата играчи седяха на местата си, нетърпеливи и нервни. Като го видяха на прага, сам зачервен и нервен, те се задоволиха само да му измърморят нещо неразбрано и да се заловят за картите си.

— Ние тримата сме пас! — каза единият от тях. — Ти ще говориш!

— Да, ще говоря! — каза физикът заканително. — Ще говоря, разбира се!…

XIII

При професор Мирчо Евгениев, вуйчо на Валентин, проникнах сравнително най-бързо и най-лесно. Обадих се по телефона, обясних му с няколко думи кой съм и за какво го търся. Той замълча оттатък, но аз като че ли усещах тежкото му дълбоко дишане. Или поне така ми се бе сторило. Вече знаех доста за него, мъчех се да си го представя в тоя момент — разколебан и намръщен.

— Вие откъде знаете за Валентин? — попита той най-сетне.

Наистина тонът му бе неохотен и мрачен.

— Аз го видях за последен път жив… Там на езерото… Може би минути преди смъртта му.

Бях преценил много добре думите си. И сякаш го видях как трепна на стола.

— Добре, елате!… Можете да дойдете веднага, ако искате. Откъде се обаждате?

— От дома!… Не живея далече…

— Както и да е!… Ще ви чакам! — отвърна той.

Много добре усетих напрежението в гласа му. Много добре знаех какво мисли в тоя момент. Не съм садист, отправих се колкото се може по-бързо към познатата, улица. Знаех, че ме чака, изтръпнал от нетърпение. Позвъних на вратата. И понеже се ослушвах да чуя стъпките му, в същия миг до мен стигнаха спокойните, но силни медни звуци на стенен часовник. Това ми се стори като някакво предзнаменование. Тъкмо звуците угаснаха в тишината на апартамента, вратата се отвори, професорът каза с леко задрезгавял глас.

— Влезте, моля!…

Влязохме в кабинета му, той мълчаливо ми посочи креслото, в което трябваше да седна. Отпуснах се внимателно, без да свалям погледа си от него. Не бях се излъгал, много ясно видях по зачервеното му лице неговото вътрешно напрежение.

— Слушам ви! — каза той.

Аз му разказах доста подробно нашата среща — до последния миг, в който бях отместил погледа си от него. Той ме слушаше с все същото огромно напрежение. И все пак забелязах как лицето му се оживи, в погледа му се мярна нескрито облекчение.

— Значи детето ви се е видяло доста бодро и жизнерадостно, така ли?

— Да, почти така! — отвърнах аз. — В тия минути то не знаеше и не предчувствуваше смъртта си. Или най-малкото не е разбирало същността на тая дума…

Професорът се облегна силно назад, почувствувах как столът едва не изскърца от тежестта му.

— Значи всичко е станало съвсем случайно?

Сега в гласа му се чувствуваше съвсем явно облекчението — това вътрешно облекчение, което аз бях търсил напразно е месеци.

— Не е случайно!… — отвърнах аз.

Той отново впи в мен светлите си очи.

— Какво искате да кажете?

— И аз не знам!… Но не е случайно. Всички ние носим някаква вина за смъртта му… Включително и аз… Главно защото не си давахме ясна сметка за него.

Той изведнъж клюмна, лицето му съвсем посивя.

— Да, вие сте прав! — каза той мъчително. — Ние наистина го убихме. Всички, със задружни усилия, включително баща му и майка му. А най-виновен може би съм аз… Защото всъщност само аз си давах някаква сметка за него.

След това бавно, с мъчително натежал глас ми разказа за тяхното последно лято. Когато най-сетне завърши, и двамата замълчахме, всеки със своите мисли и спотаени въпроси. После той отново се обади.

— Разбира се, вие ще ме запитате… Защо наистина не преместихме Валентин в друго училище? Защо не го направихме, след като бях дълбоко убеден, че това трябва да стане. Разбира се, тук известна неблагодарна роля изигра и баща му. Но не това е важното — не това! Защото в крайна сметка и той не разбираше смисъла на своята постъпка. А аз разбирах. Тогава защо не го направих? Не знам защо, не мога да си отговоря. Или напротив — мога. Там е цялата работа, че ние живеем на тоя свят отпуснато и лениво. Живеем, без да се мъчим да проникнем поне малко по-дълбоко в себе си. Или в другите, все едно. Но поне в себе си, понеже би трябвало да отговаряме за делата си…

— Там е работата, че не можем да разберем и делата си! — казах аз с горчивина.

— То се знае! — отвърна той живо. — В най-добрия случай разбираме тяхното практично значение. Но не техния дълбок смисъл. Оставаме се да ни залива ежедневието, да ни изравнява с повърхността. Преставаме да различаваме важното от маловажното, губим критериите си, чувството си за отговорност… И все си мислим, че нещата някак ще се наредят и оправят и без нашата лична намеса…

Той млъкна. И аз мълчах, нямах никакво желание да отворя устата си. Знаех, че е прав, много отдавна го бях осъзнал. И след като осъзнах това, цялата естетика на Хегел започна да ми прилича на една мухлясала и безвкусна копа сено.

— Значи вие смятате… — започнах аз колебливо.

— Да смятам! — прекъсна ме рязко той. — Сега смятам, разбира се… Защото ние се виждахме с Валентин още няколко пъти. Имах възможност да поговоря с него. Наистина той ми се стори много променен. В положителен смисъл, искам да кажа… И все пак изглежда, че не съм си давал сметка за някои подробности… За някои дреболии, както ми се е сторило тогава… А изглежда, че те са били най-важните, просто не знам коя дума да избера.

Макар изпълнен с дълбока горчивина, сега гласът му звучеше много по-ясно и чисто. Слушах го, без да помръдна от мястото си, слушах го и отново потъвах в странния и невероятен свят на детето. Сега всичко това, което той ми каза, започна да звучи като притча.

XIV

За един външен човек тия неща на пръв поглед наистина биха изглеждали дреболии. Станало тъй, че още миналото лято в ръцете на Валентин попаднал фантастичният роман на Беляев „Човекът амфибия“. Нямаше как, за да разбера докрай момчето, трябваше да прочета книгата, която бе изиграла такава огромна и може би фатална роля в живота му. Отначало тя ми се видя доста глупава и бездарна. Навярно това е и самата истина, но когато затворих и последната страница, чувствувах се доста разколебан. Всъщност какво значение имаха истинските качества или недостатъци на тоя роман? Никакво, разбира се! Аз вече бях разбрал, че книгите за него са повече повод, отколкото основание за мечтите му. Сега трябваше да разбера какво момчето е видяло в него. А то наистина имаше какво да види и с какво свое да го насели.

Ето с няколко думи съдържанието на самия роман. Някакъв аржентински учен успял да присади по оперативен начин изкуствени хриле на малко момченце. И Ихтиандър израсъл едва ли не като риба в океанските дълбини. Всичките му опити след това да заживее между хората с истинските си дробове завършили едва ли не трагично. В тоя ослепителен външен свят на човешки шум и воня, на алчност и канибалски нрави нямало никакво място за него. И той отново се върнал в океанските дълбини при добрите, кротки и безобидни риби и при веселите делфини. На сушата непрекъснато го болели хрилете.

Колкото повече напредвах в книгата, толкова повече потъвах в чудния мир на момчето. И вече виждах всичко с неговите очи. Тоя странен свят на тишина и призрачно озарение му е бил съвсем близък и понятен още от спомените на лятото. Цели часове той се бе вглеждал със затаен дъх в необикновената му и неочаквана красота. Понякога ми се струваше, че виждам не Ихтиандър, а самия него в полузрачните бездни на океана. Или някъде в плитчините, всред кораловите рифове, сам окръжен от жълти и сини риби, като в някаква неземна приказка. Виждах го и със своя най-близък и верен приятел делфина Лидинг. Те се гмуркаха и играеха до насита в морските дълбини, всред късогледите и доверчиви риби, които не се плашели от своя подводен брат. С часове се разхождаше по спокойния океан върху гърба на Лидинг, гмуркаха се заедно в мрачините, за да изскочат отново в блясъка на света. Най-после Лидинг уморен го завеждаше в подводната пещера на момчето, в която се е криел винаги, когато се е чувствувал застрашен от хората.

Да, от хората идвали всичките му беди — от хората, които той не проумявал и не разбирал. И те не го разбирали и смятали едва ли не за някакво чудовище или изрод. И Гутиере не го разбирала. Виждах го как й поднася своя грамаден бисер, най-красивия, който бил намерил един ден на дъното на океана. Гутиере просто нямала сили да вдигне смаяния си поглед, за да види него — не Ихтиандър, а Валентин. Прибрал се огорчен в своята подводна пещера, внимателно преместил грамадния сънлив омар, който се бил настанил в коравото му легло. От мрачините бавно прииждали едри, полупрозрачни риби, съчувствено го докосвали с муцунките си.

Момчето бе живяло с тая мечта най-дълго — близо година. И бе проникнало в нея по-дълбоко, отколкото мислите му в океанските дълбини. Новата му мечта го бе направила по-спокоен и по-уверен в истинския живот.

А може би това се дължало на редките срещи с вуйчо му. Той станал много по-съсредоточен и по-внимателен в клас. Дори бележките му се повишили. Вече не четял така много и безразборно, както през миналите години. Въображението му било сито.

Поуспокоена от промяната, майка му престанала да мисли за неговото преместване. Пък и Радослав Радев енергично се възпротивил.

— По принцип не съм съгласен! — заявил категорично той. — Добре, да кажем, че го преместим при друга, по-добра учителка. Какво ще спечели от това? Нищо!… Ще стане още по-разсеян, съвсем ще влоши бележките си… Един характер се изгражда, докато е млад. Ако сега не му се противопоставим, утре може да стане късно.

Лора мълчала намръщено. Все пак в доводите на мъжа й имало някаква логика. Но в себе си инстинктивно чувствувала, че не е прав. Смътно усещала, че над сина й виси някаква смътна опасност.

— Не знам! — отвърнала тя подтисната. — Според мен тая жена просто убива самочувствието му. Тя нищо не гради в него, тя само разрушава. И върши това едва ли не с удоволствие.

— Защо? — запитал кратко Радослав.

— Много просто — защото го мрази!

— Чуваш ли се какво приказваш? — едва не избухнал Радослав. — Започна едва ли не като кварталните еснафки… Мрази детето ни! Даваш ли си изобщо сметка за какво би могла да го мрази? Да не би да й пречи на кариерата?

— Пречи й, разбира се! — отвърнала хладно Лора.

С това разговорът свършил. И той съвсем обезкуражил Лора в нейните добри намерения. А и вуйчото, улисан в своите ежедневни грижи и малки бекярски увлечения, забравил скоро своите категорични становища. Може би не трябва да го виним прекалено. Казал е каквото трябва да каже, за другото са били длъжни да се погрижат неговите родители.

Изминала зимата, дълга и тягостна както винаги, сива, намръщена, мрачна, почти без сняг, но с мъгли и сухи студове. Но затова пък пролетта беше много хубава, с толкова дълбоко, синьо небе, каквото отдавна не бях виждал. Ходех като зашеметен по блатата и селските язовири, защото речният риболов отдавна бе забранен. И Валентин сякаш се събудил от своето вцепенение, започнал да излиза, макар и рядко, на улицата, да се заглежда в небето. Навярно в душата му с цялата си сила се е зародила надеждата, че скоро пак ще отиде на море, ще надникне отново в своето приказно царство. Скоро и все пак безкрайно далече! Не може ли поне да го зърне, да събере кураж за месеците, които остават? Веднъж, в началото на май, той казал на баща си:

— Татко, много те моля, заведи ме да видя морето!

Баща му изглеждал дори поласкан. Момчето никога нищо не искало и не търсило от него.

— Студено е сега на морето, сине!… И е много бурно, та трябва да го гледаме отдалече!

Валентин наистина не обичал бурното море, то му било чуждо, плашело слабата му душа. И все пак мечтата да зърне някаква водна повърхност, силна, спокойна, вечна, била навярно по-силна от самия него.

— Заведи ме тогава да видя езеро!… Никога през живота си не съм виждал езеро.

— Не си виждал езеро? — учудил се баща му. — Добре, ще те заведа.

И без туй скоро си бил купил лека кола, за сметка на персийския килим, разбира се. Събрал оттук-оттам пари, сключил и заем, но успял да си купи — с връзки повече, отколкото с ред. Още през първия неделен ден натоварил своето малко семейство на синята „Лада“ и потеглил по шосето за Самоков. Скоро пристигнали на „Щърково гнездо“ при язовир „Искър“. Разбира се, язовир и езеро не е едно и също, но той разчитал, че момчето няма да разбере разликата.

— Ето ти езеро! — казал той доволно. — Гледай колкото искаш!…

Тая пролет язовирът бе пълноводен като никога, водата бе стигнала до зиданата ограда на ресторанта. Валентин като замаян се упътил към ниския перваз. Пред него се синеела безкрайна водна шир, огледално спокойна, чиста, може би по-красива от самото море. В нея с неестествена яснота се оглеждали грамадите от бели облаци. Когато след един час Радослав излязъл да потърси момчето, намерил го в същото положение, в което го оставил. Но лицето му било още по-вглъбено в себе си, по него съвсем ясно личели следите на незримо, с мъка овладяно вълнение. Като чул баща си, той силно трепнал и покорно се запътил към него.

— Това момче е наистина прекалено чувствително! — казал загрижено Радослав на жена си.

Лора едва забележимо се намръщила, но замълчала.

XV

Може би някой ще си помисли — дали не обръщам прекалено внимание на Цицелкова? И дали тя наистина е изиграла такава съдбоносна роля в живота на момчето, каквато аз си представях. Не бих го правил, разбира се, ако не бях лично убеден. И все пак, за да не останат някакви особени съмнения, ще трябва да разкажа и последната случка, станала между тях. За нещастие, това се е случило, както се казва, на ръба, малко преди да разпуснат децата за лятната ваканция. Зарекох се в началото да бъда обективен, да не намесвам своите собствени чувства. Но това не означава, че ще бъда снизходителен — истината е винаги малко сурова и безмилостна.

И тъй в тоя ден Цицелкова трябвало да раздаде тетрадките със съчинението, направено по рисунка. Впрочем аз видях тая нескопосна рисунка. Не знам, може би е известна, може би вие самите сте правили съчинения по нея. Представляваше кичесто дърво с гнездо като калпак на един от клоните. От него надничаха с костенурчи глави няколко пиленца. Едно от тях бе паднало на земята. Момченце със смешни панталони го държеше в ръцете си. Изглеждаше несъразмерно голямо, прилича по-скоро на петле, отколкото на пиле.

Обикновено в такива случаи учителката вдигала няколко от децата да прочетат своите съчинения — разбира се, най-добрите от тях. Навярно Валентин е бил спокоен — никога преди това учителката не го била вдигала, неговите бележки по български език били винаги около средните. Наистина тоя път той се постарал малко повече върху своето съчинение — може би не толкова се постарал, колкото се увлякъл. А кой знае, може би все пак е таял в душата си някаква плаха надежда. Досега благоволението на учителката никога не се бе изливало над главата му. А тоя ден тя изглеждала в много добро настроение, взела най-горната тетрадка и прочела името:

— Василка Андреева!…

Излязло високо слабичко момиче с тънки крачка. Всички знаели, че била една от любимките на Цицелкова. Прочела съчинението си високо, малко кресливо и както винаги самонадеяно. Вдигнала още една ученичка, след това едно от момчетата — Малката кобра, както всички го наричали за разлика от Голямата кобра, другото момче с очила в класа. Всички съчинения бяха доста късички, от пет-шест изречения. Иванчо излязъл да се разходи. Той видял под дървото паднала птичка. Иванчо много се зарадвал. Превързал счупеното краче на птичето, след това…

След това мненията се различаваха. Василка бе отнесла птичето у дома си, докато се излекува. Малката кобра, то се знае, се покатерил по дървото, за да го постави отново в гнездото му. Що се отнася до…

— Валентин Радев! — казала внезапно учителката.

Валентин трепнал и мълчаливо излязъл пред класа. Учителката пъхнала тетрадката в ръцете му.

— Чети!…

Той я отворил и започнал да чете толкова смутен, че заеквал и се препъвал на всяка дума.

„Беше пролет, грееше хубаво ясно слънце. Малкото кукувиче изпълзя до края на гнездото. И за пръв път видя поляната, осеяна с красиви цветя. Високо над него светеше небесната синева. Изведнъж му се прииска да литне във висините, да се гмурне в синьото, да се върне оттам красиво и синьо, каквото не е никакво друго птиче по света.“

Валентин усети, че гласът му укрепна, продължи вече по-уверено и спокойно.

„Толкова много му се прииска да литне, че не усети как се понесе из въздуха. Но слабите му крилца не издържаха, то полетя към земята и тупна всред разцъфтялата трева. Когато старата кукувица се върне, как ще го намери в тая гъста трева?“

— Грешка! — възкликнала радостно учителката. — Две грешки! — гласът й просто ликувал. — Първо — кукувицата снася яйцата си в чужди гнезда! И второ — тревата не цъфти, момче, къде си виждал ти разцъфтяла трева?

Тя огледала тържествено смълчания клас и продължила:

— Така е, като не внимаваш какво приказвам!… Чети нататък!

Валентин продължил със съвсем понижено настроение.

„Но ето че в тоя миг по пътеката се зададе доброто момче. То намери кукувичето в тревата.

— Какво ти е малко птиче? — попита момчето.

— Крилцето ми е счупено! — отвърна птичката.“

Учителката внезапно избухнала в смях. Смеела се така, че сливиците й чак се виждали. Отначало класът я гледал учудено и недоверчиво, всички мълчали. Но смехът й бил толкова заразителен, че скоро се закикотили и дангалаците от последните чинове. Увлекли се и другите един по един, докато целият клас забоботил. Само Славка седяла мълчаливо на мястото си и ги гледала изумено. Валентин все така стоял пред класа, лицето му било много бледо. Учителката най-сетне се посъвзела и подвикнала:

— Тиии-хо!… Чети, Валентине!

Валентин дори не я погледнал, само навел глава над тетрадката. Сега гласът му звучал сухо, почти с ненавист.

„Аз ще те излекувам! — каза момчето.

И докосна птичето до сърцето си. Толкова го обичаше в тоя миг, толкова искаше да му помогне, че то изведнъж оздравя.“

Учителката отново избухнала в смях. Но тоя път дори дангалаците не я придружили.

— Глупости! — обадила се тя най-сетне. — Глупости на квадрат! Птичетата не говорят, Валентине! Чул ли си досега птиченце да говори?

— Това е приказка! — отвърнал Валентин мрачно.

— Каква приказка? Това е разказ. Разбираш ли — разказ по картинка. Какви са тия измишльотини? Така е, като не внимаваш в клас!

Валентин намръщено мълчал. И класът бил потънал в мълчание. Може би учителката само за миг подразбрала, че е прекалила с подигравките.

— Хайде, седни си!… И друг път да внимаваш!

Валентин се върнал така разстроен у дома си, че дори завеяната му майка разбрала, че се е случило нещо.

— Какво ти е, Валентине? — попитала тя, докато продължавала да реди масата.

— Болят ме хрилете! — отвърнало тихо момчето.

Тя помислила, че не е чула добре.

— Какви хриле?

— Ами хрилете! — отвърнал той нетърпеливо. — Не знаеш ли какво е хриле?

Майка му едва сега вдигнала глава и го погледнала. Валентин изведнъж се сепнал.

— Нищо, майко, така си приказвам! — отвърнал той равнодушно.

С това разговорът приключил.

Аз намерих тая злополучна тетрадка, намерих и много други детски тетрадки, по които Цицелкова бе нахвърляла своите знаменити бележки и бележчици. Но мен ме порази повече от всичко друго разказчето на Валентин. Наистина бе написано с нечетлив почерк, доста необработен. Нито една буква не приличаше на другите, сякаш ги бяха писали различни деца. На края като че ли се беше уморил — думите ставаха все по-провлечени, редовете се смъкваха надолу. Но както сами разбирате, по същина то бе чудесно разказче, с нищо несравнимо с другите. Но Цицелкова изобщо не бе обърнала внимание на това.

Проследих внимателно нейните бележки. Червеното мастило бе играло главно по полето на тетрадката: няколко удивителни, наредени като телеграфни стълбове. И какво друго би могла да стори, като в текста нямаше никакви правописни грешки. Но тя бе задраскала нервно думите — „доброто момче“ и бе писала над тях „Иванчо“, а на полето — „Внимавай в клас!“ Всички други ученици бяха нарекли детето „Иванчо“, очевидно учителката им бе разказвала като какво трябва да съдържа самото съчинение. Най-отдолу с нечетлив дори за мене почерк бе написала „Няма заключение“ и някак злорадо се бе подписала. Бележката беше двойка, разбира се…

„Изведнъж му се поискало да литне във висините, да се гмурне в синьото, да се върне оттам красиво и синьо, каквото не е никакво друго птиче по света.“

Тия прости думички никога няма да се изличат от паметта ми. Как поне те не бяха поразили оскъдното въображение на Цицелкова. А за нейната душевна грубост и неделикатност изобщо не ми се иска да говоря. Нито за нейните познания за тревата.

Скоро след тая случка Валентин казал на баща си:

— Татко, това, което ти ми показа, не било езеро!

— А какво, мойто момче?

— Най-обикновен язовир.

— Каква е разликата? — вдигнал рамене Радослав Радев.

— Как — каква? Ами под водата няма истинско дъно!… А разни зидове и разрушени села.

— Това няма значение — отвърнал Радослав Радев. Водата си е вода. Ти я зяпа близо цял час.

— Да, но мислех, че е истинско езеро.

Баща му махнал с ръка.

— Какво да правя? У нас няма истински езера.

— Има! — казало упорито момчето. — Много те моля, татко, нека ме заведеш на истинско езеро.

— Е, добре де, ще те заведа! — казал с досада бащата. — Ще ти намеря истинско езеро.

Заедно го намерихме. За да остане момчето завинаги живо в душата ми.

* * *

Момчето стоеше право в здрача на ресторанта, слабичкото му лице светеше като малка луна.

— Татко, нека да отида при рибата! — каза то умолително.

Едрият човек, който седеше край масата, замълча начумерено. Не беше свикнал да отстъпва, на деца особено. Пък и отде накъде разни външни хора ще се бъркат в неговите семейни работи.

— Остави го да върви! — каза много сухо майката. — Нали затова сме дошли тук, за неговото езеро!

Докато говореше, жената нито веднъж не погледна към мъжа си. Слабият плешив човек, с който момчето говореше преди малко, едва забележимо се понамръщя.

— Татко, много те моля! — повтори момчето.

— Добре, иди!… Но след четвърт час да си тука… Не ме карай да викам по теб!

Лицето на момчето светна, то просто излетя от ресторанта, без да каже нито дума повече. Навън бе много светло, макар че котловината вече бе потънала в сянката на околните върхове. Но затова пък небето бе станало по-синьо и по-твърдо, ниските, почти прозирни облаци отдавна се бяха разнесли. Без да се огледа, момчето се затича към езерото. Но наклонът тук беше доста голям, то усещаше как краката му започнаха да се подгъват — все по-силно, почти болезнено — сега вече всеки миг можеше да се просне обезсилено по стръмнината. Най-сетне успя да спре, дори приседна. След това с по-бавни крачки слезе до езерото.

Неговата рибка все още живееше в своето малко басейнче, оградено с камъни. Дори се бе поизправила, плуваше вече не по гръб, а малко настрани. Кой знае, може би наистина е влял в нейното студено телце част от своите сили. При тая мисъл момчето клекна и с надежда се вгледа в нея. Ихтиандър е помагал на своите риби. След отлива на океана той ги е събирал по брега и хвърлял обратно във водата. Срязвал е с острата си кама мрежите на рибарите. А как да помогне той на своята едва съживена риба? Наблюдаваше я напрегнато, струваше му се, че сега сякаш събира сили. Плуваше само с леко мърдане на опашчицата си, хрилете й мъчително потреперваха. И като че ли се поизправи още малко. Докато момчето пристъпваше нетърпеливо от крак на крак, някъде високо над главата му забоботи автомобилен мотор. Валентин уплашено се обърна. Не, тяхната „Лада“ стоеше все така на мястото си. Навярно си заминаваха с джипката тримата непознати. А заедно с тях и рибарят със смешната шапка. Момчето почувствува неясно облекчение. Наистина беше много добър и мил, но все пак добре е, че си отива. Рибката, жива или мъртва, трябва да си остане само негова. Но как така мъртва, тя не може да умре, докато се грижи за нея. Дано само баща му се забави още малко, да му остане време. И момчето с надежда погледна към рибата.

О, чудо! Тя се бе изправила. Сега в плитката вода се виждаше само нейното тънко гръбче, така красиво оцветено с розовите петна. Плуваше много бавно, почти немощно, побутваше с муцунката си камъните от оградата.

— Мила рибке, да те пусна ли? — попита момчето.

Стори му се, че рибката потрепера с бледорозовите си плавници.

— Ето, мила рибке, върви!

Той махна няколко камъни от оградата и побутна леко рибата към изхода. Тя все тъй си стоеше нерешително пред прага, сякаш се страхуваше да се отдели от своя спасител.

— Върви, рибке, върви!… Плувай свободно!…

Рибата някак нерешително излезе в откритото езеро. Побави се още малко, после отплува напред.

— Довиждане, мила рибке! — каза момчето.

Тогава рибата бавно обърна към него гладката си муцунка. И във въздуха внезапно звънна тъничък сребърен гласец:

— Ти ме спаси, мило момче, и сега имаш право на три желания!

— Едно ми стига! — каза тихо момчето. — Искам да видя Гутиере…

— Гутиере? — трепна уплашено рибката. — Поискай нещо друго, момченце!…

— Човек иска веднъж!…

— Добре, ела с мен! — каза рибката.

Момчето тръгна като зашеметено напред. В миг студената вода сякаш преряза краката му.

— Уплаши ли се? — попита рибката.

— Не, малко ми е студено!

— Върви, върви!… Студено е само когато си вън!…

Момчето отново тръгна напред. Вече не се страхуваше от студа и от мрачините на бездната. И не виждаше рибката, чу само отслабналия й глас.

— Помисли още веднъж, мило момче! Няма ли да ти е мъчно за майка ти?

Момчето заплака.

— Искан да видя Гутиере! — каза то. — Искам да бъда с вас… С тях ужасно ме болят хрилете.

— Тогава върви!… Върви след мен!…

Момчето вървеше към гласа. И изведнъж видя Гутиере като сянка в синята прозрачна вода. Стори му се необикновено красива, макар че лицето й бе бледо като на смъртник. Разкошната й коса плуваше като златен облак около нея. Гутиере го гледаше втренчено със сините си очи, нищо не казваше.

— Прости ми, Гутиере! — каза тихо момчето. — Аз не съм Ихтиандър! И никога не съм бил!

Гутиере отново нищо не отвърна, само вдигна бледата си прозрачна ръка. Момчето като омагьосано тръгна към нея.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.